NINE PERFECT STRANGERS

Copyright © Liane Moriarty, 2018. All rights reserved.

Translation © Šárka Kadlecová, 2019

ISBN 978-80-249-4098-4

Kati

a tatínkovi,

s velkou láskou

„Myslíte si, že ty trampoty jste vy,

ale vy jste na ně lék,

myslíte si, že jste zámek na dveřích,

ale jste klíč, který je otevře.“

RÚMÍ

„Sotva jsem objevil smysl života, změnili ho.“

GEORGE CARLIN

Kapitola první

Yao

„Je Mi dobře,“ tvrdila ta žena. „Vůbec nic mi není.“ Yaovi se to moc nezdálo.

Byl to jeho první den kurzu na záchranáře. Třetí výjezd. Yao nebyl nervózní, ale byl extrémně ostražitý, protože by nesnesl, kdyby se dopustil byť zanedbatelné chyby. Když byl malý, býval kvůli chybám k neutěšení, a ještě dnes z nich dostával žaludeční křeče.

Ženě se po tváři koulela jediná krůpěj potu a v jejím make-upu po ní zůstávala cestička jak od hlemýždího slizu. Yao nechápal, proč si ženy malují obličej na oranžovo, ale to teď nebylo podstatné.

„To nic není. Nanejvýš lehký virus,“ pokračovala se sotva patrným východoevropským přízvukem.

„Dobře si všímejte pacienta i jeho okolí,“ říkal Yaovi jeho školitel Finn. „Představujte si, že jste tajný agent a hledáte stopy k určení diagnózy.“

Yao zaznamenal, že jde o ženu ve středním věku, která má nadváhu, pod zvláštníma očima barvy moře výrazné fialové kruhy a na zátylku řídké hnědé vlasy, stažené do žalostného uzlu. Byla bledá a zpocená, dýchala trhaně. Silná kuřačka, soudě z její popelníkové vůně. Seděla za obřím stolem, v koženém křesle s vysokým opěradlem. Musela tu být něco jako velké zvíře, pokud se rozměry téhle snobské rohové kanceláře s ničím nezakrytým výhledem na přístav daly brát jako známka jejího postavení ve firmě. Byli v sedmnáctém patře a měli tak blízko plachty na budově opery, že na nich šlo rozeznat smetanově bílé kachlíky ve tvaru kosočtverců.

Ruka jí spočívala na myši. Na své mimořádně velké počítačové obrazovce si procházela e-maily, jako by skutečnost, že jsou tu dva záchranáři, aby ji vyšetřili, byla jen drobným vyrušením, jako když jí jde elektrikář opravit zásuvku. Námořnicky modrý kostým měla šitý na míru, ale byl jak za trest, sako ji muselo nepříjemně škrtit v ramenou.

Yao ji vzal za volnou ruku a nasadil jí na prst pulzní oxymetr. Viděl, že má na předloktí flíček lesklé a zarudlé, šupinaté kůže. Že by náběh na cukrovku?

„Berete, Mášo, nějaké léky?“ ptal se jí Finn. Přistupoval k pacientům, jako by o nic nešlo, jako kdyby jen nezávazně klábosili s pivem v ruce na nějaké grilovačce.

Yao si všiml, že Finn zásadně oslovuje pacienty křestním jménem. On sám se styděl mluvit s nimi jako se starými známými, ale pokud to pacientům prospěje, naučí se svůj stud překonat.

„Neberu vůbec nic,“ odpověděla Máša s pohledem upřeným do počítače. Pak něco rázně odklikla a zvedla zrak od monitoru k Finnovi. Ty její oči vypadaly, jako kdyby si je vypůjčila od někoho krásného. Yao usoudil, že to bude barevnými kontaktními čočkami. „Jsem úplně zdravá. Mrzí mě, že tu kvůli mně zbytečně ztrácíte čas, ale já si sanitku rozhodně neobjednala.“

„To já volala sanitku,“ ozvala se velmi hezká, tmavovlasá slečna. Měla střevíce s vysokými podpatky a na přiléhavé sukni vzor poskládaný do kosočtverců, skoro jako ty kachlíky na budově opery. Ta sukně jí moc slušela, i když to teď samozřejmě nebylo podstatné, ačkoli to technicky vzato patřilo k okolnímu prostředí, kterého si měl Yao dobře všímat. Slečna si okusovala nehet na malíčku. „Jsem její asistentka. Ona… uf…,“ ztišila hlas, jako by se jim chystala sdělit něco ostudného. „Zbledla jako smrt a pak spadla ze židle.“

„Nespadla jsem ze židle!“ vyštěkla Máša.

„Tak jako by z ní sklouzla,“ opravila se slečna.

„Na chvilku se mi zamotala hlava, to je vše,“ vysvětlovala Máša Finnovi. „Ale pak jsem se zase hned pustila do práce. Nemohli bychom to zkrátit? Klidně vám zaplatím plnou, no víte, co myslím, cenu nebo sazbu, či jak si to vlastně svoje služby účtujete. Mám pochopitelně soukromé zdravotní pojištění. Jen právě teď na tohle nemám vůbec čas.“ Obrátila pozornost ke své asistentce.

„Nemám v jedenáct Ryana?“

„Už jsem to zrušila.“

„Neslyším svoje jméno?“ ozvalo se od dveří. „Co se děje?“ do kanceláře se hrnul chlápek v příliš těsné fialové košili. Nesl štos manilových desek a mluvil se snobským, britským přízvukem, jako kdyby patřil do královské rodiny.

„Nic,“ odvětila Máša. „Posaď se.“

„Máša teď rozhodně nemůže!“ namítala chudinka asistentka. Yao s ní soucítil. Neměl rád, když se zdraví bralo na lehkou váhu, a domníval se, že si jeho povolání zasluhuje větší úctu. Navíc měl silnou averzi vůči chlápkům s nagelovanými vlasy, snobským přízvukem a fialovou košilí, která je schválně o číslo menší, aby dala vyniknout nadmíru vyvinutým prsním svalům.

Máša Ryana netrpělivě pobízela. „Ale ne, kdepak, jen se posaď, Ryane. Hned jsem u tebe. Nic mi není.“

„Můžu vám, ehm, Mášo, změřit krevní tlak?“ zeptal se Yao a statečně přitom zamumlal její jméno, zatímco jí k nadloktí přikládal manžetu.

„Napřed bychom měli sundat to sako,“ podotkl Finn a znělo to pobaveně. „Vy jste ale pilná včelka, Mášo.“

„Když já vážně moc potřebuju, aby mi tohle podepsala,“ sděloval ten mládenec potichu asistentce.

Yao si pomyslel: Když já zrovna vážně moc potřebuju zkontrolovat tvé šéfové životní funkce, ty debile.

Finn pomohl Máše ze saka a dvorně jí ho přehodil přes opěradlo křesla.

„Ukaž mi ty dokumenty, Ryane.“ Máša si na smetanově bílé hedvábné košili rozepínala knoflíčky.

„Stačí podepsat ty horní dvě stránky.“ zdvihl složku s papíry.

„Děláte si srandu?“ Asistentka nevěřícně rozpřáhla ruce.

„Člověče, budete muset přijít někdy jindy.“ do Finnova kamarádského tónu se vloudila podrážděnost.

Chlápek začal couvat, ale Máša na něj luskla prsty a on okamžitě přiskočil, aby jí složku podal. Zřejmě se jí bál víc než Finna, a to už bylo co říct, protože Finn byl chlap jako hora.

„Bude to jen čtrnáct vteřin,“ říkala Máša Finnovi. Slovo „vteřin“ pronesla zastřeně, takže to znělo jako „vtežin“.

Yao si s Finnem vyměnil pohled. V ruce pořád ještě držel manžetu na měření krevního tlaku.

Máše spadla hlava ke straně, jako by si na chvilku zdřímla. Manilová složka jí vyklouzla z prstů.

„Mášo?“ promluvil na ni Finn hlasitým, velitelským tónem. Máša svěsila paže a jako loutka přepadla na stůl.

„To je ono!“ vřískla se zadostiučiněním v hlase asistentka.

„Přesně takhle to udělala předtím!“

„Kristepane!“ chlápek ve fialové košili bral do zaječích. „Kristepane. Omlouvám se! Já už…“

„Tak dobrá, Mášo, položíme vás na podlahu,“ říkal Finn. Zdvihl ji v podpaždí a Yao ji vzal za nohy. Supěl námahou. Teprve teď si uvědomil, jak je vysoká, mnohem vyšší než on. Nejméně metr osmdesát a k tomu mrtvá váha. S Finnem ji společnými silami položili na bok na šedivý koberec. Finn poskládal její sako a strčil jí ho pod hlavu jako polštář.

Máša zvedla prkenně, jako nějaká zombie, nad hlavu levou paži a ruce se jí zkroutily jako po obrně. Škubala tělem a přitom trhaně lapala po dechu.

Prodělávala epileptický záchvat.

Záchvaty jsou na pohled zneklidňující, ale Yao věděl, že nezbývá než čekat, až odezní. Máša neměla kolem krku nic, co by jí měl uvolnit. Pátral zrakem po jejím okolí, aby se ujistil, že se nemůže o nic uhodit do hlavy.

„Stalo se předtím tohle?“ Finn vzhlédl k asistentce.

„Kdepak. Nestalo, předtím jen tak jakoby omdlela.“ Vykulená asistentka to sledovala s hrůzou a úžasem.

„Měla nějaké záchvaty v minulosti?“ zeptal se Finn.

„Myslím, že ne. Nevím.“ za řeči couvala ke dveřím kanceláře, kde se zatím shromáždil dav dalších firemních zaměstnanců. Někdo držel mobilní telefon a natáčel si to, jako by epileptický záchvat jejich šéfové byl rockovým koncertem.

„Zahajte komprese.“ Finnův pohled byl bezvýrazný a tvrdý jako kámen.

Nastal okamžik – netrval déle než vteřinu, ale i to bylo moc –, kdy Yao nedělal nic, protože se jeho mozek pokoušel vstřebat, co se právě stalo. Ten okamžik ochromení a neschopnosti si bude do smrti pamatovat. On věděl, že zástavu srdce můžou provázet příznaky, které připomínají epilepsii, a přesto ji přehlédl, protože jeho mozek byl tak naprosto a mylně přesvědčen o jediném: Tahle pacientka prodělává epileptický záchvat. Nebýt u toho Finn, Yao by nejspíš seděl na zadku a sledoval, aniž by zasáhl, jak u pacientky dochází k zástavě srdce, jako když to pilot aerolinek napálí tryskáčem do země, protože se nepřiměřeně spoléhá na vadné přístroje. Yaův nejlepší nástroj byl jeho mozek, a toho dne byl vadný.

Oživovali ji dvakrát, aniž se jim podařilo dosáhnout pravidelného srdečního rytmu. Máše Dmitričenkové selhalo srdce, když ji vynášeli z rohové kanceláře, kam se už nikdy nevrátí.

Kapitola druhá

O deset let později

Frances

PANOVAL HORKÝ BEZMRAČNÝ LEDNOVÝ DEN a Frances Weltyová, někdejší autorka bestsellerových romancí, projížděla sama zarostlou buší. Byla šest hodin jízdy severozápadním směrem od svého domova v Sydney.

Před ní se hypnoticky odvíjela černá stužka silnice a klimatizace jí do obličeje plnou parou foukala ledový vzduch. Obloha byla jako obrovská sytě modrá kopule kolem jejího maličkého, široko daleko jediného autíčka. Na její vkus té oblohy bylo moc. Usmála se, protože si vzpomněla na jedno nerudné hodnocení na Tripadvisoru: A tak jsem zavolal na recepci a zeptal se, jestli nemají nějakou příjemnější oblohu, s těžkými mraky. Zvedla to ženská se silným cizím přízvukem a oznámila mi, že žádnou jinou oblohu nemají! A ještě byla drzá! UŽ MĚ TAM NIKDY NEUVIDÍ. ŠKODA PENĚZ.

Frances napadlo, jestli nepřichází o rozum.

Ale kdepak, nepřichází. Je v pohodě. Zcela při smyslech. Namouduši, na psí uši.

Objala oběma rukama volant, suchýma očima za slunečními brýlemi zamrkala a zívla tak mocně, až jí křuplo v čelistech.

„Jau,“ řekla, přestože to nebolelo.

S povzdechem se začala rozhlížet kolem. Pátrala po něčem, co by přerušilo jednotvárnou krajinu. Tam venku muselo být pěkně nevlídně a nehostinně. Dovedla si to živě představit: bzučení masařek, truchlivé krákání vran a spalující, jasné slunce. Vskutku širý, vyprahlý kraj.

No tak. Aspoň nějakou krávu, políčko nebo kůlnu. Kdo první uvidí něco, co začíná na…

N. Nic.

Zavrtěla se na sedadle a záda ji za to odměnila tak prudkou a nelítostnou bolestí v kříži, že jí to vehnalo slzy do očí.

„Pro boha živého,“ pronesla zkroušeně.

Ta záda ji začala bolet před dvěma týdny, v den, kdy si konečně přiznala, že Paul Drabble zmizel. Zrovna vytáčela číslo na policii a přemítala, jak má Paula označit – jako svého partnera, přítele, milence, či „Dobrého známého“? –, když ji v zádech píchlo poprvé. Byla to ta nejjasnější ukázka psychosomatických potíží, jakou si jen mohla přát, jenže vědomí, že je ta bolest psychosomatická, ji ani v nejmenším nezmírňovalo.

Bylo zvláštní dívat se na sebe každý večer do zrcadla a vidět v něm, že její pozadí je pořád stejně měkké, bílé a drobátko baculaté. Pokaždé očekávala, že tam uvidí něco příšerného, třeba změť sukovitých kořenů.

Podívala se na palubní desku, kolik je hodin. Bylo 14.57. Každou minutu měla přijít odbočka. Frances nahlásila do domu pohody, že dorazí mezi 15.30 a 16.00, a cestou nikde neplánovaně nezastavovala.

Dům pohody byly „lázně pro náročné klienty“. Doporučila jí je kamarádka Ellen. „Potřebuješ se sebrat,“ řekla Frances minulý týden na obědě po jejich třetím koktejlu (vynikajícím Bellini s broskvemi s bílou dření). „Vypadáš pod obraz.“

Ellen v domě pohody podstoupila „Očistnou kúru“ před třemi lety, kdy byla sama „vyhořelá“, „Přešlá“ a „Z formy“ a – „No jo, no jo, já už to chápu,“ ujistila ji Frances.

„Je to tam dost… výjimečné,“ vykládala Ellen. „Ten jejich přístup je tak trochu nekonvenční. Ale změní ti život.“

„A jak změnil život tobě?“ položila jí Frances docela rozumnou otázku, ale nedostala na ni žádnou kloudnou odpověď. Pokaždé skončily u bělma Elleniných očí, které jí prý doopravdy zbělelo, to jako fakt, úplně děsivě! a navíc zhubla tři kila! i když v domě pohody o hubnutí nešlo – a Ellen si dala velmi záležet na tom, aby tuhle skutečnost dostatečně zdůraznila. Šlo hlavně o relaxaci, ale to víš, která ženská by si stěžovala, že zhubla tři kila? Ellen tedy rozhodně ne. To ani Frances.

A tak jela domů a vyhledala si jejich stránky. Nikdy nebyla z těch, kdo si něco odpírají, v životě nedržela dietu a jen zřídka odmítla něco, do čeho se jí chtělo, nebo souhlasila s něčím, do čeho se jí nechtělo. Podle její matky bylo jejím prvním slovem hamižné „ještě“. Vždycky chtěla mít od všeho co nejvíc.

Přesto v ní fotografie domu pohody probudily zvláštní, nečekanou touhu. Byly zbarvené dozlatova, buď je všechny pořídili při západu a východu slunce, nebo je upravili filtrem, aby to tak vypadalo. U krásného venkovského sídla zaujímali v zahradě bílých růží bojové pozice lidé v příjemně středním věku. Nějaký pár seděl v jednom z „Přírodních horkých vřídel“, která obklopovala pozemek. Oba měli zavřené oči, zakloněnou hlavu a usmívali se jako v extázi, zatímco kolem nich bublala voda. Na dalším snímku si na lehátku vedle akvamarínového bazénu užívala nějaká žena „masáž lávovými kameny“. Frances si ty horké kameny představila hezky symetricky poskládané kolem své vlastní páteře, i s tím jejich čarovným teplem, které dokáže zahnat bolest.

Jak tam tak snila o horkých pramenech a lehké józe, na obrazovce jí zablikalo naléhavé varování: V desetidenním programu úplné proměny duše i těla zbývá jen jedno volné místo! Ve Frances to vyvolalo hloupou soutěživost. Honem klikla na Rezervovat nyní, i když nevěřila, že je to místo opravdu poslední. Ale stejně do klávesnice ťukala číslo své kreditní karty jak divá, protože co kdyby. Podle všeho ji oněch pouhých deset dní promění tak, jak by to „vůbec nepokládala za možné“. Bude držet půst, meditovat, cvičit jógu a provádět „kreativní cvičení na uvolňování emocí“.

Zdrží se zcela alkoholu, cukru, kofeinu, lepku i mléčných výrobků, ale Frances si zrovna v hotelu Four Seasons dopřála degustační menu, které bylo samý alkohol, cukr, kofein, lepek a mléčné výrobky, a tak jí to nepřišlo jako velká věda. Jídla budou „Na míru“, uzpůsobená jejím „jedinečným potřebám“.

Aby jí rezervaci mohli potvrdit, musela na jejich stránkách vyplnit velice dlouhý a poněkud vtíravý dotazník, odpovídat na to, jak je na tom se vztahy, stravováním, zdravotní anamnézou, spotřebou alkoholu v uplynulém týdnu a tak dále. Frances se dotazníkem vesele prolhala. Do toho jim přece nic není. Musela k němu dokonce přiložit svou fotografii z posledních dvou týdnů. Poslala jim záběr z oběda s Ellen ve Four Seasons, na němž držela v ruce Bellini.

Měla taky zaškrtnout, co si od těch deseti dní slibuje – v nabídce bylo všechno možné od „Intenzivního párového poradenství“ po „výrazný úbytek hmotnosti“. Frances zaškrtla jen to, co znělo hezky, třeba „Duchovní rozvoj“.

Tak jako tolik věcí v životě se to v tu chvíli zdálo jako skvělý nápad.

Na Tripadvisoru, který si otevřela, teprve když uhradila nevratný poplatek, se hodnocení domu pohody pozoruhodně různila. Buď to byla ta nejlepší a nejneuvěřitelnější věc, jakou kdy dotyčný zažil, a litoval, že tomu nemůže dát víc než pět hvězdiček, pěl ódy na jídlo, horké prameny i zaměstnance, nebo to byl naopak nejhorší zážitek v celém životě, vyhrožovalo se tu soudní žalobou, stěžovalo na posttraumatický stres a důrazně varovalo, že vstup je „jen na vlastní nebezpečí“.

Frances se znovu podívala na palubní desku. Doufala, že hodiny zatím dotikaly ke třetí.

Nech toho. Soustřeď se. Oči na vozovku, Frances. Tohle auto řídíš ty.

Periferním zrakem zahlédla nějaký pohyb a okamžitě sebou trhla, počítala s tím, že jí přední sklo roztříští prudký náraz klokaního těla.

Nic se nestalo. Tyhle imaginární střety s divokou zvěří se odehrávaly jen v její hlavě. Kdyby k nim došlo, tak by k nim holt došlo. Nejspíš by ani neměla čas reagovat.

Vzpomněla si, jak kdysi dávno jela na výlet se svým přítelem a narazili na umírajícího emua, kterého uprostřed dálnice srazilo auto. Frances zůstala sedět na místě spolujezdce coby pasivní princeznička, zatímco její přítel vylezl z auta a chudáka emua zabil kamenem. Jediným ostrým úderem do hlavy. Když se vrátil na sedadlo řidiče, byl celý zpocený a rozjařený. Kluk z města, nadšený ze své lidskosti a pragmatismu. Frances mu tu jeho upocenou rozjařenost nikdy úplně neodpustila. On toho emua zabil rád.

Sama si nebyla jistá, jestli by dokázala dorazit umírající zvíře, dokonce ani teď, když jí bylo dvaapadesát, byla finančně zajištěná a moc stará na to, aby ze sebe dělala princeznu.

„Dokázala bys emua zabít,“ řekla si nahlas. „Určitě bys to zvládla.“

Propána. Zrovna si uvědomila, že je ten její přítel už po smrti. Počkat, je, nebo není? Ale ano, určitě zemřel. Před pár lety se jí to doneslo. Prý to bylo na komplikace při zápalu plic. Gary vždycky hrozně špatně snášel chlad. A Frances na to nikdy nebrala moc velké ohledy.

Přesně v tu chvíli jí ukáplo z nosu jako z kohoutku. Skvělé načasování. Přidržela si jednou rukou volant a hřbetem druhé si utřela nos. Jak nechutné. Tu rýmu jí určitě spouští pomstychtivě Gary ze záhrobí. A dobře jí tak. Kdysi spolu jezdili na výlety, vyznávali si lásku, a ona teď nemá ani tolik slušnosti, aby si pamatovala, že je po smrti.

Garymu se omluvila, ačkoli na druhou stranu, pokud má přístup k jejím myšlenkám, mohl by vědět, že ona za to tak úplně nemůže. Kdyby se dožil jejího věku, poznal by na vlastní kůži, jak je člověk zapomnětlivý a všechno se mu plete. Samozřejmě že ne vždycky. Jen občas.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá