LADY V PŘESTROJENÍ

Mary Jo Putneyová

NOWHERE NEAR RESPECTABLE

Copyright © 2011 by Mary Jo Putney, Inc.

All rights reserved

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2019

ISBN 978-80-249-4107-3

Na památku dvou skvělých a milovaných morousů:

Kate Duffyové, mé redaktorky, která tu už s námi dávno není,

ale právem by si zasloužila titul „Julia Childová romancí“.

A Larryho Krauseho, vydavatele, spisovatele, idealisty,

odborníka na nerosty a mimořádného člověka,

který vždy žil podle svých zásad.

Prolog

Londýn,

začátek listopadu 1812

Nekrolog v londýnských novinách zabral sice málo místa, ale i tak vyvolal značnou pozornost. V klubu se sešli tři hazardní hráči, přátelé bouřliváka Maca Mackenzieho, a pozvedli sklenky na jeho památku. „Alespoň ošidil kata,“ prohlásil jeden z nich uznale a znovu si přiťukli.

Několik dam z vyšší společnosti si smutně povzdychlo a možná si i otřelo pár upřímných slz. Jaká škoda, byl to opravdový chlap a fešák, i když měl své mouchy.

Muž, který tvrdil, že se s Mackenziem přátelil, zaklel a zoufale zmačkal noviny v pěsti.

Mackenzieho legitimní nevlastní bratr Will Masterson se tu zprávu dozvěděl v Portugalsku o několik dní později. Jeho truchlení nedoprovázely slzy – spíš úvahy, jestli je jeho nevyzpytatelný bratr skutečně mrtvý.

Mackenzieho bývalá učitelka lady Agnes Westerfieldová, která mu byla téměř matkou, zavřela oči a rozplakala se.

Dalo se očekávat, že bouřlivák Mac špatně skončí. Přesto by mladí neměli umírat dřív než ti dříve narození. Bylo to hrozně nespravedlivé.

Mac se při čtení svého parte zamračil a doufal, že jeho bratr Will těch pár řádků neviděl. Noviny odložil s nadějí, že nebude muset zůstat mrtvý dlouho.

Být po smrti neprospívá podnikání.

Kapitola první

Kent,

konec října 1812

KIRI LAWFORDOVÁ se zvonivě zasmála a se zašustěním sukně jezdeckého úboru se rozběhla po dlouhé chodbě dřív, než se ten milý mladík stačil vyjádřit. Na konci se zastavila u dveří a s uličnickým výrazem se ohlédla přes rameno. Ctihodný Godfrey Hitchcock, světlovlasý a sebejistý mladík, se usmál na slunečním světle, které se opět objevilo po několikadenním dešti. „Promluvíme si později, lady Kiri. A potom dopovím, oč jsem se vás chystal požádat.“ Věnovala mu letmý úsměv, který mužům vyrážel dech, a proklouzla dveřmi. Jakmile mu zmizela z očí, zamyšleně zpomalila. Godfrey byl okouzlující a nejpřitažlivější nápadník, jakého měla za celý rok od příjezdu její rodiny do Londýna.

Ale opravdu si ho chce vzít?

Líbilo se jí, že si s ní vyrazil na podvečerní projížďku, i když tím riskovali, že přijdou pozdě na večeři. Od začátku této domácí sešlosti v Grimes Manor byla uvězněná v domě, a proto nechtěla promarnit vzácné sluneční paprsky. Godfrey byl vynikající jezdec a stačil jí, když tryskem pádili po kentských pahorcích.

Formálně byla Kiri jen jedním z mnoha hostů na této společenské události, ale všichni chápali, že tu je, aby se seznámila s Godfreyho příbuznými a v uvolněném domácím prostředí je lépe poznala. Kiriina matka měla také v úmyslu přijet, ale v rodině propukly spalničky, takže zůstala v Londýně.

Kiri byla naštěstí právě na návštěvě u bratra v Ashton House, a tak se nákaze vyhnula. To jí umožnilo odjet do Kentu s postaršími manželi, kteří byli také pozvaní.

Návštěva probíhala dobře. Hitchcockovi si prohlíželi Kiri s důkladností, která naznačovala, že se podle nich brzy stane součástí rodiny. Připadali jí celkem milí, byť po anglicku zdrženliví.

Ten sňatek by nebyl bůhvíjaké terno, protože Godfrey byl pouze třetí baronův syn, kdežto Kiri byla dcerou vévody. Přesto se jí docela líbil a za celou dobu od příjezdu z Indie nenašla žádného muže na ženění, který by se jí zamlouval víc.

Godfrey se k ní nechoval jako k exotické přivandrovalé děvce, která si nezaslouží úctu. Kromě toho moc pěkně líbal, což je u manžela jistě dobrá vlastnost, a stejně jako ona měl v sobě rebelský rys. Je to však dostatečně pevný základ pro manželství?

Kiriina matka pocházela z královské indické krve, a přestože byla mírné povahy, odmítala tradiční sňatky z rozumu. Dvakrát se vdala za Angličany, ale pokaždé to bylo z lásky. Otec, šestý vévoda z Ashtonu, zemřel ješ tě před Kiriiným narozením, avšak Kiri měla neustále na očích lásku mezi Lakšmí a jejím druhým manželem Johnem Stillwellem. Otčím byl proslulý generál sloužící v Indii a jediný otec, jakého kdy poznala. Byl to dobrý rodič a jednal s nevlastní dcerou úplně stejně jako se svými dvěma dětmi.

Godfrey byl zábavný a dobrý společník, ale ve srovnání s generálem Stillwellem působil – jako ostatně většina mužů – poněkud bezvýznamně. Její bratr Adam se mu ovšem skvěle vyrovnal, a když o tom nyní přemýšlela, tak i většina Adamových zajímavých přátel. Škoda že k ní všichni přistupovali jako k mladší sestřičce.

Možná však nebyla ke Godfreymu spravedlivá. Neznali se tak dobře, aby věděla, co se skrývá v jeho nitru, a proto musela přijmout nabídku jeho matky lady Norlandové, aby se zdržela ještě týden po oficiálním ukončení sešlosti.

Jestli tu zůstane, budou moci přijet i její rodiče? Při té úvaze se rozhodla zastavit v ranním salonku. Pokud se hostitelka nešla převléknout na večeři, pravděpodobně tam bude, takže by jí Kiri mohla oznámit, že její návrh na prodloužený pobyt přijme. Další týden v Godfreyho společnosti jim jistě napoví, jestli se k sobě hodí.

Ranní salonek byl útulný, příjemný a hraběnka tam se svými přítelkyněmi trávila spoustu času. Kiri tiše otevřela, ale pak zjistila, že si lady Norlandová povídá se svou sestrou lady Shrimptonovou, a zarazila se. Obě dámy si hověly na lenošce zády ke dveřím a Kiri neviděly.

Raději si se svou hostitelkou promluví později. Zrovna se chystala odejít, když se lady Shrimptonová zeptala: „Opravdu si Godfrey hodlá tu divoženku Kiri vzít?“

Kiri při tom pohrdavém tónu ztuhla. Co to proboha…?

„Zdá se, že ano,“ odpověděla lady Norlandová. „Zjevně je do něj celá pryč. Kdo by také odolal tak okouzlujícímu krasavci?“

„Překvapuje mě, že s manželem takový sňatek dovolíte,“ pronesla sestra nesouhlasně. „Já bych tedy nedovolila, aby se nějaký můj syn oženil s cizinkou se smíšenou krví. Taková přisprostlá, bezostyšná ženská! Viděla jsem, jak rozhazuje sítě. Muži kolem ní čenichají jako lovečtí psi. Godfrey nebude mít jistotu, jestli jsou jejich děti skutečně jeho.“

Kiri si otřeseně přitiskla ruku na hruď, kde jí splašeně tlouklo srdce. K jejímu bratru Adamovi se lidé kvůli jeho původu stavěli silně odmítavě, ale s Kiri jednali tolerantněji, protože byla pouhá žena a ne anglický vévoda. I když někteří členové urozené společnosti její původ odsuzovali, obvykle se chovali diskrétně. Ještě nikdy neslyšela, že by o ní někdo mluvil s takovou záští.

„Ta holka je napůl Angličanka a její nevlastní otec je generál Stillwell, takže by měla mít jistou představu o tom, jak se má správně chovat.“ Z hlasu lady Norlandové bylo znát, že si tím není úplně jistá. „Hlavní je, že je to dcera vévody a dostane velmi štědré věno. Godfrey vede nákladný život a bohatší manželku, než je tahle, nenajde. Jestli mu podstrčí cizí spratky – tak má dva starší bratry a oba mají syny, takže její krev náš titul neposkvrní.“

„Kvůli dobrému věnu se dá nad ledasčím přimhouřit oko,“ připustila lady Shrimptonová. „Přesto se budeš muset stýkat s tou její hroznou matkou. Je to pohanka a má tak tmavou pleť!“

„Lady Kiri je světlejší a věno má ohromující!“ Lady Norlandová se zasmála. „Asi nepůjde, abych se její matce přímo vyhýbala, ale věř mi, že navzdory přítomnosti generála Stillwella se naše rodiny moc stýkat nebudou.“

Kiri se zatmělo před očima a zmocnil se jí vražedný hněv. Jak se opovažují takhle mluvit o její matce, o té nejmoudřejší, nejněžnější a nejlaskavější ženě, jakou kdy Kiri poznala? Byla to ve všech ohledech pravá dáma. Kiri by ty semetriky nejradši uškrtila holýma rukama. Zatoužila zbavit je pohrdavých úšklebků a úzkoprsosti.

Snadno by to dokázala. Jako dívku ji fascinovaly příběhy o starodávných indických válečnických královnách, takže trvala na tom, že se připojí k bratrancům a také se bude učit tradiční indické bojové umění kalaripajattu. Patřila mezi nejlepší žáky ve třídě a nyní hořela touhou uplatnit své schopnosti v praxi.

Ale kdyby svou hostitelku zabila, byla by to velmi špatná vizitka. A neměla by zavraždit ani Godfreyho, prolhaného a mrzkého lovce věna. Obrátila se a poslepu zamířila do svého pokoje. Dělalo se jí špatně z toho, že vůbec uvažovala, že se za něj provdá! Otřela si pěstí ústa, jako by tak mohla potlačit vzpomínku na jeho polibky.

Skoro stejně pobuřující jako osočení její matky bylo nestoudné tvrzení, že Kiri je děvka, která láká muže na vějičku. Vyrostla ve vojenských táborech mezi muži a ráda se pohybovala v jejich společnosti. Od chvíle, kdy se postavila na nohy, si ji podřízení generála Stillwella dobírali a učili ji jezdit na koni, lovit a střílet. Když dospěla, mladí důstojníci se do ní bezhlavě zamilovávali. Je samozřejmé, že není žádná plachá anglická slečinka, která by se bála všech mužů, kteří nepatří do rodiny!

Nemůže už v tomto domě zůstat ani jediný den, dokonce ani hodinu. S úlevou vešla do své ložnice. Půjčí si od Norlandových koně a vyrazí venkovskou krajinou do rušného přístavu Dover, odkud se snadno sveze dostavníkem zpátky do Londýna.

Roztřesenýma rukama, divže neutrhala všechny knoflíky, ze sebe shodila drahý jezdecký kostým, který si koupila na projížďky s Godfreym. Snažila se být každým coulem anglická dáma, ale to teď skončilo.

Jakmile se zbavila metrů látky, vylovila ze skříně obnošenou kalhotovou sukni, kterou si přivezla z Indie. Ten oděv jí umožňoval jezdit obkročmo a Kiri se domnívala, že se jí tu možná bude hodit.

Žlutohnědý kepr působil na těle příjemně.

Pak si oblékla na míru střižený námořnicky modrý kabátek a krátce pohlédla do zrcadla v šatní skříni. Měla tmavé vlasy, pronikavé zelené oči a nadprůměrnou výšku dokonce i na anglickou dívku. Pleť měla tmavší, než bylo u Britů běžné, ale ne zas o tolik.

Tohle byla skutečná Kiri Lawfordová – napůl Angličanka a napůl Indka, hrdá na oba rodiče. V sárí a se znaménkem na čele vypadala skoro úplně jako Indka, ale v jezdeckém kostýmu by ji od Angličanky nikdo nerozeznal.

Nikdy však nebude zcela ani jedna z nich. Nemohla to změnit a ani nechtěla. Zvlášť ne proto, aby se zavděčila škodolibým potvorám, jako byla lady Norlandová a její sestra.

Na koni toho moc neuveze, a proto se rozhlédla po místnosti, aby zjistila, jestli si nemusí vzít něco kromě peněz. Přivezla si pár kousků svého nejlepšího oblečení, ale nezůstala by tu jen proto, aby si zachránila šatník.

Zabalila šperky do plátna a potom je uložila do indického šátku. Vsunula balíček do koženého váčku a nenápadně ho schovala za sedlo.

I když se nemohla dočkat, až bude pryč, byla příliš dobře vychovaná, aby odjela bez rozloučení. Musela napsat vzkaz ženě, s níž přicestovala, což bude snadné, a také lístek Godfreymu, což už tak jednoduché nebude. Nedokázala se však donutit k tomu, aby oslovila přímo lady Norlandovou. Sedla si ke stolu v touze vylít ze sebe všechen vztek, ale pouhý papír by ho stejně neobsáhl.

Rychle naškrábala: Najděte si jinou výhodnou partii. Moje věci pošlete prosím do Ashton House. Schválně určila bratrovo vévodské sídlo. Ačkoliv ji tihle lidé považovali za děvku, rozhodně byla alespoň urozená.

Protože Kiriina komorná zůstala kvůli spalničkám v karanténě, lady Norlandová jí přidělila dosti neschopnou a naprosto bezvýraznou služebnou. Kiri jí nechala štědrou odměnu za její služby a potom rázně vyšla z místnosti.

Cestou dolů a do stájí naštěstí nezahlédla žádného Hitchcocka ani další hosty. Věděla, kterého koně si vezme – Náčelníka, nádherného plnokrevníka, který patřil Godfreyho nejstaršímu bratrovi Georgi Hitchcockovi. Nafoukaný dědic šlechtického titulu se oženil s nudnou blondýnkou a měl dva pravé anglické synky, cvalíky s blonďatými čupřinami. Tak pěkného koně si nezasloužil. Toužila jet právě na něm.

Ve stájích bylo ticho a Kiri odhadovala, že podkoní šli na večeři. Nezáleželo na tom, protože během minulého týdne už se s Náčelníkem spřátelila. Chvíli přemýšlela, jaké sedlo si vezme.

To Godfreyho mělo správnou velikost, ale při pomyšlení, že by použila něco, co mu patří, jí naskakovala husí kůže, a tak si vybrala anonymní postroj. Trvalo jí jen několik minut, než osedlala Náčelníka a vyvedla ho ze stáje. Vyhoupla se na něj snadno, jako by byla muž, nasměrovala ho k Doveru a navždy opustila Grimes Manor.

Kapitola druhá

Ještě štěstí, že mě hřeje vztek, pomyslela si uštěpačně, jinak bych se třásla zimou. Koncem října padla noc rychle, a jakmile se nebe zatáhlo, teplota prudce klesla. Ačkoliv Náčelník byl vynikající kůň, postupovala pomalu, protože půda byla po několikadenním dešti rozblácená. Cesta, po které mířila na sever do Doveru, se vinula mezi skalisky, což ji zpomalovalo ještě víc.

Dover byl vzdálený jen několik mil. Pokud se bude dál držet pobřeží, nemůže ho minout. Přespí v nějakém hostinci – pěkném a vyhřátém – a ráno se vydá dostavníkem do Londýna. Bude zajímavé použít místo přepychového soukromého kočáru veřejnou dopravu. Ráda získávala nové zkušenosti, i když ji nejspíš čekalo nepohodlí.

Z kopce se svažovala úzká cesta, která byla široká tak akorát pro jednoho jezdce na koni. Ještě štěstí, že se nacházela v poměrně bezpečné Anglii a ne v Indii, kde by na ni mohly číhat tlupy loupežníků.

Právě přemýšlela o planoucím krbu, ve kterém hučí oheň, když vyjela ze zatáčky a ocitla se tváří v tvář skupince naložených poníků trmácejících se do svahu. Co to proboha…? Chvíli jí trvalo, než drsně vyhlížejícím mužům, poníkům a zastíněným lucernám přiřadila nějaký rozumný význam.

Pašeráci! Jakmile jí ta myšlenka bleskla hlavou, pokusila se přitáhnout Náčelníkovi uzdu a uniknout, ale muži se také vzpamatovali z překvapení. „Chyťte ho!“ vykřikl ostrý hlas. „Nikdo nás nesmí vidět!“

Jeden člen bandy se na ni vrhl. Švihla ho přes obličej jezdeckým bičíkem a zabořila podpatky Náčelníkovi do slabin. Ale to už se k němu přidali jeho společníci a kůň se na úzké cestě nemohl rychle obrátit. Dva útočníky odkopla, dalšího šlehla bičíkem, ale než se stačila osvobodit, pronikavý hlas zavolal: „Jede, hoď na něj síť!“

Vzduchem prolétla těžká zapáchající síť, dopadla na ni a zamotala se jí kolem rukou a nohou. Zatímco se z ní snažila vyprostit, stáhli ji z koně. S drtivou silou dopadla na zem a ulevila si jadrnými indickými nadávkami.

Nějaký zrzek ji popadl a vykřikl: „Ježíšmarjá, vždyť je to ženská!“

„V rajtkách a jezdí obkročmo?“ zeptal se ho nevěřícně jiný pašerák.

„Poznám kozy, když na ně sáhnu!“

Objevil se štíhlý muž s protáhlým nerudným obličejem a poklekl vedle Kiri. Spadl jí klobouk a její obličej ozářil úzký paprsek lucerny. „Vážně je to ženská,“ prohlásil velitelským hlasem. „Nebo spíš holka. Blábolí něco cizím jazykem. Mluvíš anglicky, děvče?“

„Líp než vy!“ Pokusila se ho kopnout do rozkroku, ale byla příliš zamotaná v síti, takže se jí to nepodařilo.

„Podle těch gatí, kapitáne Hawku, to bude nejspíš děvka,“ utrousil někdo.

„Nejsem žádná děvka!“ Kiri je znovu proklela, tentokrát anglicky, a použila ty nejhrubší výrazy, které se jako malá naučila mezi vojáky.

„Možná, ale dáma určitě taky ne,“ pronesl jeden muž téměř obdivně.

„Strčte jí do pusy roubík a zavažte jí oči,“ poručil Hawk stroze. „Pak ji svažte a hoďte přes sedlo. Howarde, Jede, odvezte ji do jeskyně a dejte pozor, ať vám neuteče. Dnes večer se tu ukáže Mac Kudla, tak ho náležitě přivítejte, pokud dorazí, než se vrátíme. Potom se zamyslíme nad tím, co s ní uděláme.“

„Já bych to věděl hned, kapitáne,“ uchechtl se jeden postávající muž oplzle.

„Z toho nic nebude,“ zavrtěl Hawk hlavou a přitom obdivoval Náčelníka. „Ten kůň by stál pěkných pár pencí, takže i ta holka má možná nějakou cenu.“

„Musíme si dát pozor,“ varoval podsaditý muž. „Jestli jsou její příbuzní hodně důležití, mohli by ji nechat hledat hordou vojáků, kdybysme za ni chtěli výkupné. Bude bezpečnější si s ní užít a potom ji zatížit kameny a shodit ze člunu.“

Kiri strnula. Jestli se dozvědí, že je sestra vévody, možná se budou tolik bát následků, že ji hned zabijí. Nenápadně si pravým palcem obrátila prsten diamanty dolů, takže bylo vidět jen prostý kroužek. „Nejsem bohatá ani důležitá, nemusíte mě tedy zabíjet.“

„Mluvíte až moc fajnovsky.“ Kapitán přimhouřil oči.

„Jak se jmenujete?“

Rychle přemýšlela o jménu, které by se podobalo jejímu.

„Carrie Fordová.“

„Nějací Fordové bydlí v Dealu,“ prohodil jeden muž.

„Ale nevypadá jako jedna z nich.“

Připomněla si, že je nejlepší držet se pravdy, kdykoliv to jen jde. „Pocházím z Londýna, ne z Dealu,“ ohradila se.

„Kde jste vzala tak pěknýho koně?“ zeptal se Hawk. Ušklíbla se. „Ukradla jsem ho, abych se dostala co nejdál od podvodníka, který mi lhal.“ Mluvit pravdu má něco do sebe.

Pašeráci se zasmáli. „Je stejná jako my,“ pravil jeden.

„Co když lže?“ Hawk se zamračil. „To zjistíme později.

Zatím ji spoutejte a neubližte jí. Musíme jet dál.“

I když se Kiri zuřivě bránila, stáhli z ní síť a svázali jí zápěstí tenkým pevným provazem. Nejradši by zaječela zoufalstvím, že se nedokáže osvobodit a jaksepatří se jim postavit. Měla si s sebou vzít nůž, ale chtěla na té mizerné domácí sešlosti u Norlandových vypadat jako elegantní slečinka. Podsaditý Howard se jí pokusil ucpat ústa špinavým hadrem. „Mizero!“ zavrčela a kousla ho do prstů.

„Děvko!“ Udeřil ji přes tvář a uvázal jí roubík tak pevně, až ji to bolelo, ale se zadostiučiněním si všimla, že mu teče krev.

Po tom kousnutí s ní pašeráci jednali ostražitěji. Jed, šlachovitý zrzek, jí zavázal přes oči šátek. Svázanou jako husu ji přehodili přes sedlo a připevnili ke koni.

Byl to velmi nepohodlný způsob cestování zvlášť proto, že nic neviděla. Díky sluchu a dalším smyslům si dala dohromady, že ji vezou po velmi úzké pěšině, na které někdy zavadila chodidly o drsnou skalní stěnu.

Než kůň zastavil a odvázali ji od sedla, skoro se pozvracela. Klopýtla, ale pevná ruka ji chytila za loket. „Teď už neuvidí nic než kameny,“ ozval se Jedův hlas, „takže jí sundám ten šátek, aby mohla jít po svých.“

Přestože byla noc, bez šátku aspoň trochu vnímala okolí a to jí vyčistilo hlavu. Stáli na cestě, která byla ze všech stran obklopená skalami. Jeden konec ústil do nahrubo obehnané ohrady, kde několik poníků přežvykovalo hromadu sena.

Jed se pokusil sundat Náčelníkovi sedlo, ale přes všechnu opatrnost se nevyhnul kousnutí. Promnul si modřinu, která se mu rychle tvořila na předloktí, a zavrčel: „Tak si klidně zůstaň v postroji, janku jankovitá.“

Náčelník ochotně vstoupil do ohrady, kde se nacházelo seno. Bylo to pěkné zvíře a Kiri doufala, že se některý z pašeráků umí postarat o koně. Ne že by se Jedovi divila, že má strach. Náčelník byl mohutný a temperamentní, aristokrat mezi koňmi a se sedláky zjevně neměl velkou trpělivost.

Jed ji uchopil za paži a vedl ji k pěšině zaříznuté mezi dvěma skalami. Nemohla používat ruce, a kdyby ji nedržel, možná by upadla. Vzhledem k tomu, že těsně za nimi šel Howard, neměla šanci k úniku.

Došli na skalní převis, odkud byl úzký vstup do jeskyně u moře. K malé pláži poseté oblázky se táhla cestička. V kalném světle viděla několik člunů přivázaných v zátočině. Takže přes den rybařili a v noci pašovali brandy. Byl to dobrý úkryt, který zaručoval, že je celní hlídky na lodích plujících podél pobřeží těžko najdou.

Jed ji zavedl do jeskyně, která se rozšířila v překvapivě velký prostor. Kiri odhadovala, že je skoro stejně rozlehlý jako taneční sál v Ashton House.

Jakmile byli uvnitř a vzdálili se od vchodu, Jed rozsvítil lucernu, která ozářila většinu jeskyně. Ve výklencích bylo naskládané pašované zboží, hlavně víno a alkohol v malých, snadno přenosných soudcích. Slyšela, že pašovaný alkohol je tak silný, že velké množství člověka zabije. Než ho začnou lidé pít, musí si ho naředit.

V balících ve voskovaném plátně se pravděpodobně nacházel čaj a tabák. Ty další nejspíš ukrývaly štůčky látky, krajek a jiného luxusního zboží. Kiri vůbec nedokázala odhadnout, jakou mají ty věci cenu. Určitě velkou.

Odvedli ji na druhý konec jeskyně. Než si uvědomila, co Howard dělá, přicvakl jí kolem levého zápěstí želízko. Přestože zuřila, že je spoutaná jako zvíře, ani se nehnula, když jí na rukou přeřízl provaz, který byl uvázaný s námořnickou zručností a bolestivě se jí zařezával do masa.

Mnula si otlaky, ale vtom jí Howard položil těžkou ruku na ňadro a stiskl je. Pobouřeně ucukla a vší silou ho kopla do rozkroku.

Nezasáhla úplný střed, ale jezdecká bota mířila tak blízko, že Howard zaječel, chytil se za rozkrok a prudce couvl.

„Mrcho!“ Sklonil se, bolestí zalapal po dechu a vytasil nůž.

„Toho budeš litovat!“

„Nemůžeš se tý holce divit, že nechce, abys ji osahával.“ Jed mu položil ruku na paži. „Kapitán už bude vědět, co s ní. Rozdělej oheň a já zatím připravím kotlík na grog. Až se hoši vrátí, rádi si dají něco teplého k pití.“

Howard zabručel, ale poslechl a během několika minut oba muži seděli u ohně a střídavě upíjeli z lahve ginu. Kiri až na druhý konec jeskyně jasně cítila výraznou jalovcovou vůni.

Pití Howarda umlčelo a Jed zatím připravoval grog. Pověsil nad oheň velký kotlík s vodou, potom přidal cukr, citron a špetku muškátového oříšku. Pašování muselo vynášet, když si mohl takové ingredience dovolit.

Muškátový oříšek a citron příjemně provoněly vzduch a kouř zmizel v prasklinách ve stropě. Kiri odhadovala, že do horké ochucené vody přilijí rum nebo jiný alkohol. Sama by korbel s nápojem neodmítla – měla hroznou žízeň a navíc jí byla zima.

Protože s žízní ani chladem nemohla nic dělat, sedla si zády ke zdi a přitáhla si kolena k tělu. Složila si ruce do klína a zadívala se na pouto. Ve vlhké jeskyni povrch železa zkorodoval, ale stále bylo pevné.

Nebo ne? Zakroutila levou rukou a připadalo jí, že kov je rezavější, než si její únosci myslí. Kdyby ho ještě víc opotřebovala, možná by se jí ho podařilo zlomit.

Na pravé ruce měla prsten, který jí rodiče dali k osmnáctým narozeninám. Byl elegantní, osázený řadou sedmi dokonalých diamantů, které se od největšího uprostřed na obě strany postupně zmenšovaly. Velmi tvrdé kameny seřazené v řadě mohly posloužit jako pilka. Kdyby dokázala zrezivělý kov přepilovat, možná by ho dokonce byla schopná zlomit.

Začala škrábat diamanty po nejtenčím místě a byla ráda, že příboj veškeré zvuky přehlušuje. Pokud se dokáže osvobodit dřív, než se vrátí ostatní pašeráci, díky okamžiku překvapení by se jí snad mohlo podařit proklouznout kolem Jeda a Howarda. Jakmile se vyhoupne na Náčelníka, bude už skoro v Doveru, než se vzpamatují.

Škrábala diamanty do kovu, ale šlo to zoufale pomalu. Když se ostatní muži vrátili, stále byla přivázaná. Byli rozjaření z bezpečného přistání a stěhovali dovnitř spoustu cenného zboží. I kdyby se dokázala osvobodit, musela by při pokusu o útěk proklouznout kolem celé tlupy.

Když ji Hawk přišel zkontrolovat, rychle si položila ruce do klína a prsty pravé ruky položila na želízko. „Co s váma?“ zabručel rozladěně.

Howard vybuchl smíchy. „Dejte si na ni pozor, kapitáne, protože kope a kouše. Potřebuje zkrotit a osedlat jako klisna. Zajezdím si na ní.“

„Jsme pašeráci, ne zločinci,“ zchladil ho Hawk. „Škoda že to není jen nějaká místní holka, které by se dalo věřit, že o nás ani necekne.“

„Teď se na ni vykašlete, Hawku.“ Jeden z mužů přinesl kapitánovi korbel s punčem, ze kterého se ještě kouřilo.

„Je na čase oslavit úspěšný zátah.“

Hawk se od Kiri odvrátil. „Pošli doušek Swannovi, který nahoře čeká na Maca. Zaslouží si trochu se zahřát.“

Kiri se na ně znepokojeně dívala. Většina pašeráků vypadala jako rodinné typy, které nemají v úmyslu vraždit, ale alkohol může i v těch nejrozumnějších vyvolat násilnické sklony a Howard a možná i jiní by byli schopni chladnokrevně zabít. Ponuře se znovu pustila do pilování pout. Musela něco dělat, aby se z toho nezbláznila.

Čas plynul, pašeráci pili jako duha – a potom vstoupil do jeskyně samotný ďábel.

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá