STEZKA V TROSKÁCH

GEMMA LIVIERO

The Road Beyond Ruin

Copyright ©  Gemma Liviero, 2019

All rights reserved

978-80-242-6423-3

Od autorky již vyšlo:

Zlomení andělé

KVĚTEN 1945

KAPITOLA PRVNÍ

Erich

Barva Erichových vlasů nebyla na žlutě rozkvetlé louce skoro vidět. Nehybně ležel na břiše, jedno oko měl zavřené a druhým pozoroval hlaveň pušky, jíž mířil na lidi pod kopcem. Postarší muž se pomalu belhal a doprovázela ho žena neurčitého věku.

Erich zlehka přitiskl prst na spoušť, jako by zkoušel sílu jejího odporu. Nikomu chybět nebudou, pomyslel si. Pak ho však náhle rozptýlil nečekaný pohyb na straně. Přestal mířit na původní cíl a pohlédl na zvlněnou trávu. V houští spatřil mizející šedohnědé králičí běhy, zmáčkl kohoutek a údolím se rozlehl výstřel. Pak veškerý pohyb ustal a Erich vstal, aby to místo důkladně prohledal. Jeho štíhlé opálené tělo bez košile bylo místy až rudé a nahnědlý obličej se mu loupal. S přechodným pocitem svobody popošel k úlovku.

Pocestní mu rychle zmizeli z očí. Netrápilo ho, že pro ně zvuk střelby znamená opakovanou noční můru. Jako mnozí další i tito dva mířili k domovům, které už nestály nebo jim nepatřily. Erich zvedl králíka za nohy a vydal se k patrovému domu, který poslední dobou značně zchátral, pod okapy se tvořila plíseň a na střeše chyběly šindele. Starodávná, kdysi doširoka otevřená okna jako z pohádky nyní chránila své obyvatele před nepřátelským okolním světem. Z půvabného stavení s mléčně bílými zdmi a čokoládově hnědými štítovými zdmi se stalo pouhé přechodné útočiště. Erich přimhouřil oči před sluncem a prudkým poryvem prašného větru, který s sebou nesl povědomé, a přesto odlišně čpící výpary a kouř, na něž byl zvyklý odjinud. Zvířený prach ve vzdálených ohradách a jeho vůně v něm vyvolaly vzpomínky na sestru Claudine, jak běží jako šílená s rukama umazanýma od bláta a bez ohledu na trest nebo následky se chystá umazat mladším sourozencům obličeje.

V dálce uviděl oblak zvířeného prachu, uslyšel vrčení motorů a pocit svobody nahradila naléhavá ostražitost.

Obrátil se a hlavním vchodem vtrhl do domu.

„Mami, náklaďáky! Rusové!“

Matka položila talíře na stůl tak prudce, až zařinčely.

„Přines sirky. Honem!“ křikla na něj.

Chvatně odešla do ložnice a vrátila se s dřevěnou bedýnkou. V době Erichova dětství byla ta schránka nedotknutelná a obklopená tajemstvím, které znali jen rodiče. Až v dospělosti zjistil, jakou má její obsah cenu, a pochopil, že je poslední dobou ohrožuje na životě.

Matka vytáhla dopisy, fotografie a dokumenty a hodila je do krbu. Erich škrtl zápalkou, přidržel ji u hromádky a ta rychle vzplála. Oheň stravoval jejich jména i minulé životy a jak se scvrkávaly a černaly, Ericha obdařeného silnou touhou po přežití zaplavila obrovská úleva. Jemným foukáním rozdmýchával plameny, po nichž už brzy zůstane jen zuhelnatělý popel.

„Třeba se tu ani nezastaví,“ pronesl nadějně.

Na dně krabičky zůstalo několik archů s obrázky a textem. Matka se na ně jako mnohokrát předtím pozorně, téměř láskyplně zadívala.

„Tohle si nech,“ strčila je Erichovi do ruky. „Nesmíš dovolit, aby na tvého otce a na to, co udělal, lidi zapomněli.“

Pohlédl na papíry a obrátil se k mladším bratrům, kteří s vážnými výrazy a s rukama v klíně seděli u jídelního stolu. Prostřední bratr byl už téměř na prahu dospělosti. Zvykali si na podobné chvíle, kdy jim nezbývalo než čekat a doufat. Dvě prázdné židle u stolu o jejich rodině hodně vypovídaly. Byly důkazem změny a všeho, oč v životě přišli.

Erich pozoroval matčin důvěrně známý, klidný a bezvýrazný obličej. Zdědil po ní obrovskou nezdolnost. Za ta léta všem předala tolik vnitřní síly, kolik jen mohla. Ale i když její houževnatost zůstala neotřesitelná, tělo začalo chátrat. Zhubla, pokožka kolem čelistí byla vpadlá, brada ostře vyčnívala a po dlouhé zimě bez uhlí zůstaly její ruce tmavě červené.

„Už je po válce, Mutti?“ zeptal se prostřední bratr.

Upřela na něj oči, z nichž nečišely žádné tajné vzkazy ani další plány. Nic, co by naznačovalo, že ještě mohou něco udělat. Ta doba byla nenávratně pryč. Potom vyhlédla z okna na nákladní auta, která supěla do kopce po hliněné cestě vedoucí k jejich domu.

„Ne,“ odpověděla.

SRPEN 1945

KAPITOLA 2

Stefano

Berlín byl ponurý a šedý. Z města, které Němci popisovali jako nejmodernější na světě, jež obýval výkvět inteligence a překypovalo dokonalým pořádkem a skvostnou architekturou, se stala hromada trosek, jejichž zbytky se pomalu vynořovaly jako kousky skládačky. Neobyvatelné budovy s křiklavě obnaženými útrobami, jako by se vysmívaly poraženému režimu. Prázdná prostranství, kde Němci napřahovali paže, aby pozdravili svého Führera, a tleskali vojákům na ulicích, připomínala falešné elitářské sny.

Chyběli tu muži v produktivním věku, protože většina jich padla nebo byla uvězněna, mládež, která oblékla uniformy, i starci, kteří už takovou zátěž neunesli. V závěrečných dnech války se v Třetí říši nedělaly žádné věkové rozdíly.

Nevýrazné ženy v přepásaných béžových šatech s šátkem přes hlavu chodily ve skupinkách po chodnících vyklizených od suti a pevně svíraly kabelky, jako by snad měly namířeno na důležitou schůzku. Když kolem nich Stefano prošel, nepřítomně se na něj usmály, ale dlouho si ho neprohlížely. Berlíňané většinou neodvraceli oči ze strachu nebo kvůli pocitům viny, ale zkrátka proto, že se už o lidi, kteří bloumali po jejich ulicích, nezajímali. Hodili opatrnost do větru a nahradili ji apatií. Bez nacistických symbolů falešné nadřazenosti jim nezbylo nic, s čím by mohli ostatní poměřovat. V troskách a sutinách rozbořeného města i oni dosáhli svobody.

Když Stefana zastavili britští vojáci, ukázal jim vytetované znamení na paži. Fungovalo jako průkaz totožnosti, vlastně ještě líp, protože člověka zbavovalo zodpovědnosti. Nechali ho být a na nic se ho nevyptávali. Ruští vojáci si ho vůbec nevšímali a ti britští jen formálně přikývli. Američané se na něj chvíli upřeně dívali, protože byli zkrátka zvědaví. Stefano vypadal unaveně, byl na kost vyhublý a k smrti vyčerpaný. Přesně těmito slovy by ho popsala jeho matka. Vyděsilo by ji, jak její syn vypadá, ale jiní dopadli mnohem hůř. Přežil, a proto se řadil mezi šťastlivce, kteří se sami obvykle za šťastné nepovažovali.

Kdysi byl vysoký, svalnatý, závodně plaval a studoval jazyky. Když poprvé odjel od rodiny, příbuzní ho popisovali jako „citlivého“ a „laskavého“. Podruhé se rozhovořili ještě víc, ale při jeho posledním odjezdu nemluvili vůbec, protože v té době už válka nelítostně zuřila a jakékoliv sliby, že se k nim opět vrátí, byly přehlušeny myšlenkami na nevyhnutelnost osudu. Bylo mu čtyřiadvacet, ale vzhledem k tomu, co už viděl a zažil, si připadal dvakrát starší.

Prošel kolem hloučku žen, Trümmerfrau vyklízejících sutiny. Spojenci je pověřili tím, aby daly město do pořádku. Sbíraly tedy všudypřítomné cihly a ukládaly je do přeplněné kárky, kterou pak nějaký stařík odtlačil ulicí mezi rozvalinami. Ženy si otřely čelo, promnuly unavená záda a pak se opět sklonily, aby naplnily cihlami další vozík, který jim přivezl malý chlapec.

Z opačného směru běžely dvě děti, povídaly si spolu, pak jedno ukázalo k hromadě kovového šrotu, dalšímu novodobému hřišti, a ještě zrychlily. Dvě holčičky s pytli v rukou se sebejistě procházely po haldách zničených věcí a každou chvíli se sklonily, aby si prohlédly lesklou tretku, která jim připadá cenná, a uložily ji do pytle. Jedna se zastavila a špinavou rukou si odhrnula vlasy z obličeje. Všimla si Stefana, usmála se a zamávala mu. To prosté gesto ho nejdřív zmátlo, protože nebyl zvyklý na děti, které snadno přijímají změny a rychle se přizpůsobují překážkám. Když konečně zvedl ruku, aby jejich gesto opětoval, dívčina pozornost už byla bůhvíkde a útlou paží šátrala hluboko v rumišti po něčem, co ji právě zaujalo.

Jedna žena před sebou tlačila kočárek plný cihel, který se po chvíli naklonil a převalil na bok. Stefano by ji nejradši nevšímavě minul, ale příčilo se to jeho povaze, dokonce i teď. Proto se zastavil, aby jí pomohl, a cihlu po cihle opět skládal na kočárek. Když už byli skoro hotovi, žena si na chvíli odpočinula a zadívala se na něj.

„Danke!“ poděkovala a potom pohlédla na jeho levou ruku, ze které se uvolnil obvaz. To, co uviděla vespod, s ní nijak neotřáslo.

„Mám vám to znovu zavázat?“ nabídla se a přitom několikrát těkla očima mezi jeho obličejem, rukou a čísly na jeho paži.

Zavrtěl hlavou.

„Ein Konzentrationslager?“ zeptala se.

„Ano.“

„Měla jsem syna ve vašem věku,“ svěřila se mu. „Kéž by tu teď byl se mnou.“ A znovu se pustila do práce. Nestarala se, jestli Stefano něco poznamená nebo se zeptá, co se mu stalo. Takové otázky byly zbytečné a Stefano znovu vykročil dřív, než se ho opět zmocní pocit, že pro ty lidi musí udělat víc.

Měl na sobě novou košili a kalhoty od spojenecké správy a boty mu padly jako ulité. Přes rameno měl přehozenou kabelu a v ní konzervované maso s fazolemi, několik vojenských čokoládových tyčinek, lahev s vodou, náhradní košili a ponožky, baterku, trochu peněz, mapu a hodinky, které patřívaly nějakému mrtvému Němci. Ale především si nesl dokument, který potvrzoval, že je svobodný.

Na jihu města, přesně tam, kde mu řekli, čekalo nákladní auto. Ulevilo se mu, že vidí konec městské zkázy a před ním se rozkládá široširá krajina. Přesto i za ní vládl nekonečný poválečný chaos.

Popošel k okénku auta, ukázal papíry a nastoupil dozadu. Nepřítomně, protože cizinec tu nebyl ničím novým, se k němu obrátilo několik obličejů. Většinou to byly děti ve vypůjčeném oblečení s umytými tvářemi a jejich matky. Polští uprchlíci, usoudil podle jejich vzhledu, protože měli světlé vlasy, ale zjevně tu nebyli doma. Cestou mlčeli, a když se slunce začalo klonit k západu a auto zastavilo, řidič poklepal na bok karoserie a Stefano vystoupil.

„Dasvidania!“ houkl na něho voják.

„Dasvidania.“

Stefano se chvíli díval za autem, které se na křižovatce stočilo na západ a zamířilo k vystěhovaleckému táboru, a pak se obrátil na jihovýchod směrem k Drážďanům, za nimiž se za městečkem Amalfi a tamějšími útesy rozkládalo Středomoří.

1932

Stefana probudilo vrčení motorových člunů a pleskání vln na skalnaté pobřeží. Léto přilákalo k jejich středomořskému prahu spoustu rybářských a turistických lodí. V domě zatím nebylo horko, slunce ještě nevystoupilo moc vysoko, ale stříbrná vodní hladina se už odrážela na bílých pískovcových zdech a pableskovala okny do obývacího pokoje.

Agatha, která s ním ležela v posteli, když usínal, tam nebyla. Stefano, který stále nebyl ochotný otevřít oči, napřáhl paže přes matraci a poslepu nahmatal její okraj. S rozcuchanými vlasy a očima stále opuchlýma od spánku si natáhl kalhoty, ze kterých už brzy vyroste. Jako každé ráno si přejel prstem po horním rtu a ucítil jemné rašící chloupky. Dennodenně se modlil, aby měl brzy tak pěkný knír jako otec.

U sester v pokoji bylo ticho. Mladší Nina vstane nejdřív za hodinu, ale starší Teresa se brzy probudí a začne všechny sekýrovat. Když vylezla z postele jako první, bylo nejlepší klidit se jí z cesty. Neustále hledala záminky, proč mít vztek.

Po křupavém písku a štěrku sešel po schodech z balkonu na zahradu, za níž se k moři svažovaly strmé útesy a další schody vedly až k vodě.

Otec Nicolo míchal maltu u hromady bílých cihel, ze kterých stavěl čtvercový domeček, a černobílá fenka Agatha ho z trávy pozorovala. Jakmile Stefana uviděla, zavrtěla ocasem. Stefano ji našel jako štěně a i po dvou letech, co ji měli, se stále chovala jako uličnice.

„Co děláš, tati?“

„Boudu pro Agathu.“

Stefano se zadíval na cihly, které otec pečlivě kladl jednu na druhou, a najednou mu došlo, jak je to od něj pěkné. Tuhle práci dělal pro jeho psa – což byl další důvod, aby ho miloval.

Přesto si uvědomoval, že Agatha patří otci stejně jako jemu.

„Jak bude vypadat?“

„Bude asi takhle vysoká,“ odpověděl otec a přiložil si natažené prsty k boku. „Vzadu bude dlouhé úzké okýnko, aby z něj viděla na moře a měla jistotu, že se k nám neblíží žádní záškodníci. A může nás varovat štěkáním.“

Stefano pohlédl na moře a potom zpátky na otce, který roztáhl ústa do širokého úsměvu. Jeho upřímný výraz – kdy jeho knír vytvořil dlouhou tenkou čáru – byl nakažlivý a Stefano se také pousmál.

„Žádní záškodníci tu nejsou, tati,“ namítl a otec ho láskyplně pohladil po hlavě. Stefano měl rád, když otec žertoval, ale ještě víc se mu líbilo, že Agatha dostane vlastní dům.

„Ale proč se mnou nemůže spát v posteli?“

„Protože spíš jako dřevo, a když kňučí a chce jít ven, neslyšíš ji, takže se pak počurá na podlahu. A kromě toho se moc ráda dívá na moře. Miluje pohled na pestrobarevné turisty na výletních jachtách.“

Otec měl pravdu. Agatha nejradši trůnila na sloupkovém zábradlí, odkud sledovala lidi a vodu v dálce. Měla tam dokonalou pozorovatelnu.

Stefano fenku objal a otřel se tváří o její srst. Odměnila se mu tím, že mu olízla paži.

„Můžu ti pomoct, tati?“ nabídl se.

„Samozřejmě.“

Pracovali celé dopoledne. Stefano míchal maltu a podával Nicolovi cihly. Někdy si otec sedl, aby si odpočinul a otřel si čelo, přičemž si prohodili role, a otec pak Stefanovu řadu cihel nenápadně srovnal, aby to chlapec neviděl.

Skončili krátce po poledni a pak se i s Agathou smočili v moři, aby se ochladili.

Když vyšli do kamenitého svahu a po schodech vystoupali až do přízemí domu, matka na ně čekala s vychlazenou vodou s citronem. Všichni tři si sedli na terasu a pozorovali čluny. Takové chvíle budou Stefana provázet celý život, jako prám, kterého se může přidržet, až se bude potápět.

Napřesrok otec spadl v práci ze střechy a cestou do nemocnice umřel. Agatha celé týdny štěkala na terase a několik dní do cihlové boudičky vůbec nevlezla. A kotva, kterou jeho otec symbolizoval, byla vytažena vzhůru a pohřbena společně s ním.

* * *

Stefana probudily nedaleké hlasy. Kousek od něj šel hlouček lidí, tlačili kárky a na zádech nesli děti. Instinktivně strnul při každém zvuku, zhodnotil míru nebezpečí a teprve potom zareagoval. Jeho tělo však bylo vycvičené na jiné zvuky a pachy. Od konce války viděl mnoho pocestných, kteří mířili domů, pod paždí si nesli oblečení a někteří si svůj skromný majetek přivázali na záda. Vynořovali se z různých koutů Evropy a procházeli spoustou cizích zemí, ale zášť a hlad je spojovaly. Stefano se rozhodl, že půjde sám. Nepřál si vzpomínat na válku a poslouchat cizí příběhy. Měl spoustu vlastních.

Znovu si položil hlavu, ukrytý za přerostlou trávou, a překulil se na bok. Země byla tvrdá a vlhká a Stefano v noci prochladl. Pohlédl před sebe a rychle se posadil. Kousek od něj byla nějaká žena. Ležela na zádech, jako by upřeně pozorovala oblohu, a jemu prolétlo hlavou, jestli už tam byla, když si na louku lehal. Ve světle srpku měsíce neviděl její nevýrazný kabát ani šedý šátek uvázaný kolem hlavy. Nebyla však to jediné, co upoutalo jeho zvědavost. Vedle ní seděl chlapec, držel košík s balíkem plátna a pozoroval ho.

Stefano opatrně vstal a popošel blíž. Hoch po něm bojácně pokukoval.

„Není ti nic?“ zeptal se dítěte, ale to na něj jen dál upíralo odevzdané a červeně opuchlé oči.

Pomalu, aby ho nepolekal, se naklonil k ženě a shrbil se, aby si ji líp prohlédl. Měla pootevřené oči, ale panenky se ztrácely pod očními víčky, takže nebylo vidět, jakou mají barvu. Byla úplně tuhá. Viděl už spoustu mrtvol, ale tohle bylo jiné. Nic nenaznačovalo příčinu smrti, žádná uvíznutá střepina ani bavlněná látka nasáklá krví. Vypadala nedotčeně.

„To je tvá matka?“ Chlapec mlčel.

„Kde máš tátu?“

Další ticho. Stefano zkusil položit stejnou otázku francouzsky, ale stále nic.

„Máš hlad?“ zeptal se znovu německy.

Po přikývnutí vytáhl pár dílků čokolády. Hoch po nich dychtivě chňapl, přiložil si dlaň před ústa a žvýkal, jako by na všechno kromě jídla, které mu žaludek zdaleka nenaplní, zapomněl. Hladověl, nejspíš už řadu dní.

Stefano pohlédl za něj k nekonečným lánům polí. Nebyl tam nikdo, kdo by mu ohledně chlapcovy neutěšené situace poskytl vysvětlení. Skupinka už zmizela v dálce. Nic s tím nenadělám, pomyslel si. Musím ho tu nechat a doufat, že ho najde nějaký farmář nebo voják a ujme se ho. Obrátil se zpátky k mrtvé matce, potom k dítěti a mírně zavrtěl hlavou. Neměl mu co nabídnout.

„Jsi z Berlína?“ Chlapec stále mlčky seděl a upřeně hleděl na Stefanův batoh, ve kterém se nejspíš ukrývalo další vytoužené jídlo.

„Vydej se tamhletím směrem,“ doporučil mu Stefano, vstal a ukázal na sever. „Jsou tam domy. Zaklepej někde na dveře.“

Ustoupil o několik kroků a chlapec vysunul spodní ret a nakrabatil čelo. Prsty volné ruky se nervózně zatahal za kraťasy.

„Hodně štěstí!“ dodal Stefano.

Hoch se rozplakal a položil si hlavu na matčinu hruď. V záchvatu zoufalství na jídlo úplně zapomněl. Košík se mírně naklonil a až nyní Stefano uviděl, co v něm je – z plátna vykukovalo dětské čelíčko a nos, modrá, posmrtně opuchlá pokožka. Něco v jeho břiše se zakouslo do jeho lidství a probudilo povahový rys, který byl stále schopný soucítit – stejně jako když se zastavil a pomohl té Trümmerfrau.

„To s tvou matkou je mi líto,“ pronesl jemněji. Alespoň předpokládal, že ta žena byla jeho matka. „Dál musíš jít bez ní a najít někoho, kdo ti pomůže, rozumíš?“

Chlapec jednou rukou objal matku a druhou pevně držel rukojeť košíku. Sklonil se a políbil nemluvně na čelo. Při tom gestu se

Stefano odvrátil. Na to, jak se mu stáhlo hrdlo, nebyl připravený. A to už byl přesvědčený, že ho takové věci nechají lhostejným.

„Měli bychom je oba přikrýt kabátem, aby jim v noci bylo teplo,“ prohodil a přitom si vzpomněl na vlastní matku. Sundal ženě kabát, přičemž musel vyvinout jistou sílu, aby se ztuhlé končetiny bez života podvolily. Potom vytáhl z košíku raneček lehký jako pírko, položil ho vedle matky a přehodil jim kabát přes obličeje. Alespoň se nebudou dívat do slunce.

Hoch ho mlčky pozoroval.

Stefana napadlo, že odříká nějakou modlitbičku, ale nakonec si to rozmyslel. Na to je už pozdě, usoudil s povzdechem. Kéž bych si lehl někam jinam. Tomu klukovi pomoct nemůžu. Každopádně ne teď.

Popošel k hlavní silnici, ale chlapec vyskočil a s prázdným košíkem ho následoval. Měl na sobě kraťasy, vytahané podkolenky a prošlapané boty.

„Tudy ne!“ okřikl ho Stefano a ukázal zpátky směrem, odkud přišel. „Tamhle!“ Jenže dítě se ani nehnulo, a tak k němu přistoupil a uchopil ho za rameno. Na rozdíl od matky a nemluvněte, jichž se také dotýkal, cítil jeho teplo a živoucí energii.

„Se mnou jít nemůžeš,“ vysvětloval. „Mám namířeno hodně daleko.“

Obrátil se, vykročil a pak se znovu ohlédl.

Hošík se nervózně ošíval, pokukoval po matce a malém sourozenci a Stefano pochopil, že oba myslí na totéž. Teď už zůstal na světě úplně sám.

„Jak se jmenuješ?“

Kluk mírně svraštil čelo, krátce pohlédl na zem a potom zpátky na Stefana.

„Nemáš jméno? Kolik ti je?“ Stále nic.

„Pět? Šest? Nebo čtyři?“ Konečně přikývl.

„Čtyři?“

Další přikývnutí.

„Umíš mluvit?“

Nic.

„Nemůžu tě vzít s sebou. Čeká mě nějaká práce.“ Nic.

Stefano vzdychl. Promnul si čelo, ve kterém mu bolestivě tepalo, a přitom ho napadlo, že by chlapce mohl nějak oklamat, namluvit mu, že se vrátí, a nechat ho tu.

„Pojď sem,“ navrhl rezignovaně a hoch ho následoval zpátky k matce. Stefano se sklonil a prohledal kapsy ženina kabátu. Nic nenaznačovalo její totožnost, odkud pocházela, ani čí je to dítě.

„Ten košík tu musíš nechat. Jen by tě zdržoval.“ Ale kluk ho sevřel, jako by na něm závisel jeho život.

Stefano si proplel ruce za hlavou a začal chodit kolem dokola. V duchu si nadával a litoval, že toho nešťastníka našel a nechal se zatížit takovým břemenem.

Hoch na něj upíral bezvýrazné oči. Je stejně ztracený jako já, pomyslel si Stefano najednou. I k němu se život obrátil zády.

„Tak dobře,“ svolil nakonec. „Ten koš si vem s sebou.“

Vykročil k jihu a dítě se rozběhlo, aby mu stačilo. Dvakrát se zastavili u náhodného domu, aby se Stefano zeptal, jestli tam chlapci neposkytnou přístřeší, ale pokaždé ho odmítli s tím, že teď jsou sirotci a žebráci na každém rohu. A když už jim někdo otevřel, rychle zase zavřel.

Kluk se brzy unavil a nožky mu zpomalily, takže se o pár metrů zpozdil. Stefano se s pocitem marnosti zastavil a počkal na něj. Došli k dalšímu domu, u kterého chyběly hlavní dveře. Stefano zvědavě vstoupil dovnitř. Ve stěnách byly díry od kulek a nad schodištěm na podlaze krvavé šmouhy. Určitě tudy někdo táhl mrtvoly a kupky hlíny a kříže venku zřejmě naznačovaly, kde teď leží.

Včera večer viděl v dálce za řekou Drážďany, spálenou půdu a torza budov tyčící se z válečné suti. Dál na východ však zřejmě města a vesnice mezi Labem a hustými lesy neutrpěly tak fatální škody.

Přišli do vesnice, která vypadala téměř nedotčeně. Funkční hodiny na věži uprostřed náměstí obklopené hranatými budovami, ve kterých bylo víc oken než zdí, dávaly najevo, že tady se čas nezastavil. Obchody byly otevřené a ve dveřích klevetily hloučky lidí, což bylo od začátku války téměř nevídané.

Situace ve městech však byla dramatičtější. Na ulicích parkovala ruská vojenská technika – nákladní auta a zeleně maskované vozy. Cedule na hotelu se zabedněnými okny i dveřmi hlásala, že se majitelé vrátí, ale nebylo tam žádné datum, a výloha pekařství, i když bylo otevřené, zela prázdnotou. Na vybledlé dřevěné tabuli před rybárnou, jejíž okenice se vlivem času a povětrnostních vlivů zaklínily a nešly otevřít, bylo neuspořádanými klikyháky naškrábáno: „Ryby nejsou.“

Kavárna o kousek dál působila vstřícněji. Přinejmenším na ceduli stálo: „Otevřeno“. Stefano vešel dovnitř a žena za pultem si ho podezřívavě změřila. Už odhadla, že to není Němec a nepatří sem, a projevila krátkou zvědavost kvůli dítěti, ale jinak nic. Jeho obvaz, válečná omšelost, kterou nemusel předstírat, a přítomnost dítěte z něj pravděpodobně činily menší hrozbu, ale o nechuti v jejím obličeji nebylo pochyb. Stefano si v duchu připomněl, že některé výsady tu už neplatí a povýšenost je jednou z nich.

Protože nikde neviděl jídelní lístek, zeptal se jí, co mají. Ze dveří kuchyně se linul pach vařeného zelí. Žena se nejdřív zdráhala i pohnout, natož odpovědět. Stefano otevřel kabelu a vytáhl z ní německé marky. Postěžovala si, že se vedou řeči o nové měně, takže marky budou brzy bezcenné. Přesto si je hodlala vzít, což bylo zřejmé z toho, jak dlouho se na ně dívala. A i když byl Stefano snědý obyvatel ze Středomoří, a tudíž cizinec, byl lepší zákazník než vůbec žádný.

„Není ten kluk nemocný?“ zeptala se a pohlédla na chlapce.

„Ne,“ odpověděl Stefano, ačkoliv o tom také chvíli přemýšlel.

„Tak co tu máte?“

Žena ustoupila stranou a ukázala na tabuli opřenou o zeď za svými zády. Většina ručně psané denní nabídky byla přeškrtnutá a nové názvy nedbale načmárané, jako by je někdo psal ve vzteku. Pravděpodobně tu však nemívala společnost často, takže se bez ohledu na předsudky a podezřívavost rozhovořila. Pověděla mu, že se sem stahuje spousta žebráků, takže je musí odhánět. Chodí sem i ruská vojenská policie, což je jediný důvod, proč může ve své živnosti pokračovat. Z počátku jí i majitelům dalších obchodů sužovali život, ale už se to zlepšilo. Zřejmě mají jiné starosti. Přesto jsou vztahy s nimi stále vlažné. Někdy zaplatí a jindy ne. Zmínila se mu, že si pěstuje vlastní zeleninu. Její manžel se vrátil z války jako úplně jiný člověk. Byl starý a nestál jim za to, aby ho uvěznili, ale teď je ještě zbytečnější než dřív.

Kdysi byly v řece ryby, ale teď je voda otrávená od Rusů, bomb a ruských chcanek. Jsou sprostí, hluční a pořád by jen pili, ale alespoň chodí k ní do kavárny. Její podnik má dobrou pověst. Na jídelním lístku nevede psí maso. Stefano usoudil, že opakuje jen to, co říkají jiní, protože toho sama moc neví a vychází pouze z klepů.

Přála by si, aby všechno pokračovalo tak jako za války. Když do její kavárny chodili vojáci a movití občané, dobře prosperovala. Klientelu tvořili převážně němečtí turisté, což bylo lepší, dodala a při těch slovech uhnula pohledem. Nezapomněla, s kým mluví. Alespoň že na stěně nevisela Hitlerova fotografie, i když bylo zjevné, že majitelka stále zůstává věrná zemi před kapitulací.

„Ve městě je rušno. Stěhuje se sem někdo nový?“

Požádala ho, aby jí ta slova zopakoval. Mohl za to jeho přízvuk nebo špatně slyšela? Tak či onak jí tu otázku položil znovu.

Tentokrát pokrčila rameny a našpulila rty jako ryba. Do odpovědi se jí nechtělo, přestože nejspíš nějakou měla. Dobrovolně mu hodlala povědět jen to, co sama chtěla.

Stefano ji za to neodsuzoval. Byla zcela neinformovaná a nejspíš i hodně nešťastná. Napadlo ho, že se jí zeptá, jestli by se chlapce neujala, ale když si to představil, připadalo mu to skoro stejně zlé, jako kdyby ho nechal s mrtvou matkou. Lidé zatím neprojevovali velký soucit a o dítě nikdo nestál.

Dali si hustou růžovočervenou polévku se zvláštní kuřecí příchutí, která se snažila zamaskovat hořkost nezralé červené řepy. Stefano musel občas chytit chlapce za zápěstí, aby tolik nehltal a moc tekutiny nevybryndal, ale po chvíli tu bitvu vzdal.

Požádal o trochu mléka, ale majitelka tvrdila, že je ho nedostatek, a místo toho jim nabídla kávu. Ta měla plechovou hořkou pachuť a nechutnala po kofeinu.

Na odchodu řekl danke a žena přikývla. Stefano se zastavil ještě v potravinách a lékárně, zeptal se na pár věcí a mezi řečí projevil zájem o nějaké útočiště pro chlapce, ale nikdo o žádném nevěděl. Zastavil se i na poště.

„Jdete špatným směrem,“ upozornil ho poštmistr za zvědavých pohledů dalších zákazníků. „Jestli hledáte transport, bude nejlepší, když zamíříte zpátky k Drážďanům.“

Znovu se vydali na cestu. Venku se zatím udělalo horko. Kolem rychle projelo nákladní auto a motor zčistajasna zvýšil otáčky. Hoch sklonil hlavu a lehl si na zem.

Stefano mu pomohl vstát.

„Teď už žádné bomby nepadají,“ uklidnil ho a podal mu ruku. Hoch se na ni dlouho díval, jako by nic takového v životě neviděl, a potom ji váhavě přijal. Stefano mu pomohl vstát, pak se k němu přihrbil a vyzval ho, ať mu vyleze na záda.

Opět vykročil, krátké hubené nožky se mu pohupovaly v podpaždí a chlapcova hlava se mu přitiskla na záda. Vzal i košík, zpomalil krok a kulhání se stalo výraznějším.

Oba si nesli vlastní břemeno. Při pohledu na ovázanou ruku si Stefano vybavil bomby, výstřely z pušek a oheň. Pro něj to nebylo pouhé zranění z mnoha, ale připomínka, která ho už nikdy neopustí.

Table of Contents

KVĚTEN 1945

KAPITOLA PRVNÍ Erich

SRPEN 1945

KAPITOLA 2 Stefano