TIME, ANY PLACE

Copyright © 2017 by Jennifer Probst

All rights reserved

Translation © Zuzana Hanešková, 2019

ISBN 978-80-249-4106-6

Možná, že spokojenost, kterou potřebuji, závisí na mém odchodu, abych poté, co odejdu a vrátím se zpět, ji našel doma.

Rúmí

Domy si stavíme proto, abychom v nich žili, a ne proto, abychom na ně hleděli; ať má tedy využití přednost před jednotností.

Francis Bacon

Věnováno památce Rochelle Penny Zwickelové,

mé druhé „mámy“, která mi otevřela své srdce

i dům a udělala ze světa neobyčejnější místo.

Chybíš nám každý den.

Těm, kdo hledají skutečný domov: můžete jej hledat,

postavit, vyzdobit a změnit, ale já věřím,

že domovem je jakékoli bezpečné místo,

které přináší útěchu a klid.

A domov je vždy lepší, když jej sdílíte

s někým, koho milujete.

Prolog

Raven Bella Hawthorneová sledovala, jak spouštějí rakev do země. Kvůli dešti působila jáma kluzce, téměř jako vyhrabaná hromada bláta. Jako malá by nejspíš tu díru považovala za příležitost k ohromnému dobrodružství a s hlasitým válečným pokřikem by se vrhla z okraje, jako by to byla obří skluzavka. S úsměvem od ucha k uchu by vyšplhala ven a její otec by vrtěl hlavou a snažil se jí vyhubovat. A přitom by mu v očích jiskřil smích a Raven by věděla, že ve skutečnosti není v průšvihu.

Nyní však její otec ležel v té jámě. Už nikdy neuvidí ten veselý třpyt v očích, neuslyší hluboký srdečný smích, ani si nevyslechne jedno z těch jeho napomenutí, pronášených drsným hlasem, který jí připomínal velkého tátu medvěda.

Protože její otec je mrtvý.

Teta Penny jí stiskla ruku, ale Raven to stěží cítila. Studený chlad padajícího deště jí pronikal do kůže i duše a uhnízdil se v jejím nitru, kde se natrvalo zabydlel. Skupina mužů v černých oblecích se skloněnou hlavou odříkávala modlitbu, zatímco rakev navždy zmizela.

Lidé do jámy házeli růže. Jedna plačící žena svírala růženec. Kněz dokončil obřad a řekl Raven i všem ostatním, aby netruchlili, protože Matthew Albert Hawthorne je v nebi s anděly a konečně je mu dopřán milosrdný klid.

Raven zírala na kněze. A na směsici vzdálených příbuzných, které stěží znala, a přátel, kteří se – jak se zdálo – soustředili víc na skandál kolem otcovy smrti než na ni. S výjimkou tety Penny zůstala úplně sama. A necítila vděk, štěstí ani pokoru za to, že její otec je s Bohem.

Místo toho naplnila Raven zuřivost.

Její milovaný otec, který pro ni představoval celý svět, byl lhář a podvodník. Muž, který ji o nedělích tahal do kostela a kázal jí o tom, aby si uchovala tělo pro lásku, byla laskavá k jiným lidem a vždy věřila, že na tomto světě vykoná velké věci, svou jedinou dceru opustil, aby utekl s jinou ženou. Cizí ženou.

Nebýt toho červeného světla, její otec a ta žena by žili v Paříži a budovali si nový život daleko od svých dětí. Místo toho byli oba mrtví a leželi v chladné, vlhké zemi, zatímco ona se snažila vypořádat s ránou pod pás v podobě zrady. Raven poprvé poznala, co je to nenávist.

Nenáviděla otce. Nenáviděla ženu, která ho ukradla. Nenáviděla tři syny, které po sobě ta žena zanechala, a kteří šířili odporné pomluvy o tom, že Matthew od nich jejich nevinnou matku odloudil, a vykreslovali ho jako okouzlujícího manipulátora, který se vůbec nestaral o rodinné vazby.

Otcova kdysi neposkvrněná pověst byla v troskách. Lidé pomlouvali, zírali a se zakrytými ústy si šeptali o otci, který zničil dvě rodiny tím, že svedl ženu stojící v čele Pierce Brothers Construction. Z Diane Pierceové se nějakým způsobem stala mučednice. Což z Matthewa Hawthornea udělalo jediného padoucha v celém příběhu. Takže zatímco Raven stála v hustém dešti a přijímala kondolence, spalovaly ji nenávist a touha po pomstě. Poslouchala, jak teta Penny děkuje nekonečné řadě lidí, kteří se snažili v cizí tragédii pomoci, a to nabízeným jídlem, modlitbami či jakkoli jinak. Pak se konečně vydala k limuzíně a vklouzla na sedadlo z hladké kůže. Zatímco odjížděly vstříc novému životu, Raven si v duchu opakovala jediné:

Pomsta bude sladká.

Kapitola 1

Dalton hleděl na stůl před sebou a mračil se. Všechno bylo špatně.

Pocit marnosti mu lezl na nervy. Po hrudi mu stékal pot a do nosu stoupaly známé vůně fermeže a pilin. Škrábal se na hlavě a upíral pohled na ostré křivky a zvířecími tlapami zakončené nohy jídelního stolu, který restauroval pro Ryanovy. Křivky byly správně. Zlehka a láskyplně přejel rukama po desce a dolů po jednotlivých nohách a vycítil, že v kvalitě problém není. Klekl si a vlezl pod stůl, aby to zkontroloval, ale nenašel žádné vady nátěru a struktura byla plná a hladká. Tvar byl dokonalý. Tak co to bylo za zvláštní pocit, že něco je úplně špatně?

Převalil se, vstal, couvl a podíval se na stůl ve světle.

Příliš tmavý. Povrchová úprava brazilského ořechu se prolínala do černavých tónů.

Úplně špatně.

V hlavě mu našeptával tichý hlásek a Dalton jako vždy nepátral po tom, odkud se odpovědi berou. Prostě jen šel tam, kam jej vedly. Jeho klienti trvali na tom, aby starožitnost, kterou nedávno objevili, dostala co nejtmavší povrchovou úpravu, a jestli se jejich pokynům vzepře, pěkně to schytá.

Od Ryanových i bratrů.

A jako obvykle varovné signály ignoroval a rozhodl se nechat se vést instinktem.

Stolek potřeboval světlejší nátěr. Brazilský kaštan bude správná volba. Měl sytější barvu, což zaoblí rohy a zvýrazní nádherné křivky a elegantní důstojnost této starožitnosti. Vybrali si špatně, ale když to provede správně, budou souhlasit.

Možná.

Zahnal pochyby, popadl ručník, aby si utřel špinavé ruce, a hltavě se napil vody. Díky tiše hučící klimatizaci měla místnost perfektní teplotu. Lepkavá vlhkost venku mu nevadila, protože byl zvyklý na dusná severovýchodní léta. O jeho vzácné dřevo však bylo třeba se starat a nejlépe se mu dařilo ve stabilních podmínkách. Bylo známo, že vlhkost deformuje vlákna. Příležitostně musel surové materiály chránit před občasnými náladami matky přírody a nedělalo mu potíže zvyknout si na uměle vytvořené podmínky.

Jeho bratři by si z něj za takové představy utahovali, takže jim o tom nikdy neřekl. Stejně jako bude muset snášet jejich řeči, až Ryanovým zavolá, aby mu dali na dokončení stolku jeden den navíc. Příliš často si o něm mysleli, že je přelétavý a nezodpovědný. Oni tři možná vlastnili Pierce Brothers Construction společně, ale bylo zjevné, že Caleb s Tristanem stále nevěří, že si Dalton se svou úlohou ve firmě poradí. Uplynulý rok byl drsný a všichni tři se velmi sblížili, ale přesto si Dalton uvědomoval, že se k němu Cal s Tristanem stále chovají jako k otravnému mladšímu bratrovi. Jistě, respektovali jeho nadání pro práci se dřevem, ale stále odmítali uznat jeho podíl na celkových výsledcích firmy.

Dohánělo ho to k šílenství.

Potřásl hlavou a odvlekl se k ponku. Začal uklízet nástroje a rozvířil další oblak pilin. Přemýšlel o uplynulém roce a také o tom, jak dlouhou cestu ušli. Když se dozvěděl o otcově smrti a o poslední vůli, která jej přinutila přestěhovat se zpátky do Harringtonu v Connecticutu, aby zde se dvěma staršími bratry řídil rodinný podnik, měl vztek a cítil se zrazený. V Kalifornii byl šťastný, budoval si tam vlastní firmu a zbavil se otcova drsného zacházení. Christian Pierce vládl rodině jako starý římský císař – buď bylo po jeho, nebo nic. Odmítal dovolit, aby v podniku prováděli jakékoli změny, a jediným jemnějším prvkem v životě jeho synů byla jejich milovaná matka, která držela rodinu pohromadě.

Dokud ji osudná nehoda nejen nepřipravila o život, ale také Daltonovi nezlomila srdce a nerozbila jeho naděje na to, že cokoli bude ještě někdy v pořádku.

Všechno, čemu věřil, se zhroutilo a zanechalo po sobě trosky. Diane Pierceová byla tou silou, která jej držela pohromadě. Když se dozvěděli, že v den smrti od nich zrovna utíkala pryč s cizím mužem, všechny je to poznamenalo. Dvě jednosměrné letenky do Paříže tu zradu potvrdily. Jediný způsob, jak to všechno překonat, bylo představovat si, že ji ten muž, který shořel v autě vedle ní, obalamutil. Jistě, Dalton nikdy nedostal odpovědi, po nichž toužil. Všechny umřely spolu s ní, stejně jako všechno dobré, něžné a čisté v jeho životě.

A poté je všechny smršť strašlivých událostí rozervala ve švech, až mezi nimi nezůstalo nic než hněv a bolest. Dalton utekl do Kalifornie, Tristan se usadil v New Yorku a Caleb zůstal a pracoval s otcem.

Sevřel pilu pevněji. Pět let, a oni spolu za tu dobu stěží promluvili. Dalton, který si byl s bratry kdysi tak blízký, žil v jakési prázdnotě, jako by žádnou rodinu neměl, až se dozvěděl, že Christian Pierce zemřel na infarkt. Když se vrátil na otcův pohřeb, poslední vůle z nich ze všech udělala hlupáky. V závěti Christian Pierce stanovil, že všichni tři musí jeden rok společně řídit Pierce Brothers a dosáhnout zisku, jinak se podnik prodá. Když Cal Daltona a Tristana prosil, aby mu pomohli, zdráhavě souhlasili, ale byl to těžký rok, plný bolestivých odhalení a přetrvávajícího hněvu. Nějak se jim podařilo si pomalu znovu vybudovat vztah, až se z nich nakonec opět stala rodina.

Jakmile uběhl rok, rozhodl se Dalton zůstat. Představa, že bude Pierce Brothers řídit jako plnohodnotný partner, ho naplňovala pýchou a ctižádostí. Nyní mohl s hrdostí stát po Calově a Tristanově boku a mluvit o skutečném rodinném podniku. Caleb jako hlavní stavař dohlížel na nové stavby. Tristan se staral o nemovitosti, design a koupi a prodej domů. A Dalton měl štěstí, že mohl dělat to, po čem v životě vždy toužil: pracovat se dřevem. Když sám úplně od začátku vytvářel cenné a nádherné předměty, konejšilo to cosi v jeho duši. Jeho ruce představovaly prostředek vedoucí k tvořivosti a péči, a každý kousek byl unikátní a zvláštní, jako by Dalton dal dřevu prostor, aby mohlo odhalit své nitro. Bratři konečně zapadli do rytmu a Pierce Brothers Construction se opět ocitla na výsluní.

Kéž by ho jen jeho bratři přestali odstrkovat od zásadních rozhodnutí.

Dalton pečlivě uložil nástroje a uklidil dílnu. Velká, kůlně podobná stavba vypadala z vnějšku obyčejně, ale uvnitř to byl jeho osobní ráj. Dílna stála u lesa na rodinných pozemcích v naprostém soukromí, obklopená hustým křovím jako skrytý pohádkový dům, který nikdo nedokáže najít. Podél stěn se táhly regály plné nejrůznějších nástrojů a vyřazených kousků. Každý takový kousek vyprávěl svůj vlastní příběh, kterého si Dalton cenil. Svou sbírkou pil byl proslulý, a když se k ní někdo byť jen přiblížil, Dalton měl chuť na protest zavrčet. Možná nebyl majetnický ve vztahu k ženám, ale upatlané prsty by se od jeho nářadí měly raději držet dál.

Pásové pily, kotoučové pily a formátovací pily byly jeho živobytí. V průběhu let rozšířil svou sbírku soustruhů, srovnávacích frézek, brusek, kolíkovacích frézek a horních frézek. Jeho nářadí bylo špičkové kvality a s láskou se o něj staral. Jako prodloužení jeho prstů mohlo práci buď dokonale provést, nebo celou snahu zničit. Uprostřed místnosti stál velký multifunkční pracovní stůl s mnoha vzorně označenými zásuvkami. Dalton přesně věděl, kolik vrtáků v každé z nich leží a jak jsou velké.

Cal si jednou něco „půjčil“ a zapomněl to vrátit. Poté, co však Dalton na oplátku „omylem“ poslal všechno dřevo na zakázku jinam, než měl, už se jeho drahocenné kůlny nikdo nikdy nedotkl.

Díky Amazonu Echo měl vždy po ruce svoji oblíbenou hudbu a digitální hlasová asistentka Alexa se stala jeho nejlepší přítelkyní, jakou kdy měl.

Dalton dokončil úklid a zalétl pohledem k telefonu. Přemýšlel o plánech na večer, které zahrnovaly jen to, že vyzvedne novou fermež pro Ryanovy, a to bylo asi tak všechno. Caleb a Morgan si chtěli vyjít ven. Tristan na pár dní obchodně odjel. Možná by mohl zavolat Avery, té hezké malé blondýnce, a vzít ji na večeři? Jeho neutrální reakce mu napověděla, že to není dobrý nápad. Při poslední schůzce si totiž všiml, že se jí v modrých očích zračí roztržitý výraz a nenuceně se zmínila o tom, že její sestra přijede na návštěvu. Jako by chtěla, aby se s ní setkal.

Potlačil zachvění. Seznámit se s příbuznými bylo nebezpečné. Vytvářela se pouta a ženy pak měly mylné představy o tom, kam by mohlo pár schůzek vést. Dalton strašně nerad někomu ubližoval, takže se vždy postaral o to, aby ženy, s nimiž chodil, jasně znaly pravidla, aby věděly, jak si stojí. Příliš mnoho společně stráveného času znamenalo velká očekávání.

V tu chvíli bylo načase jít o dům dál.

V nitru jej tlačila podivná prázdnota, která tam nikdy předtím nebyla. To, co potřeboval, bylo mít vlastní projekt. Až příliš často vyráběl nábytek či verandy pro konkrétní domy, které stavěli, ale to si nezvolil sám. V Kalifornii si mohl vybírat zakázky, které chtěl realizovat. Začínal si připadat spíš jako dělník v továrně, než umělec pracující se dřevem. Jistě, věděl, že je to součást rodinného podniku, a byl hrdý na to, že odvádí dokonalou práci. Přestože se bratři rozčilovali, že neposlouchá požadavky klientů, zdráhavě přiznávali, že v devadesáti devíti procentech případů klienti souhlasili, že měl Dalton pravdu, a výsledkem byli nadšení.

Ano, to je přesně ono. Zaměří svou pozornost na zvláštní projekt, který pro něj bude skutečně něco znamenat. To potlačí nervozitu a uklidní nepokojnou šelmu v jeho nitru.

Popadl košili, naposledy se rozhlédl a zavřel za sebou dveře.

Kapitola 2

Raven ztěžka oddechovala, po zádech jí stékal pot a vlhké prameny vlasů padaly do očí. Všechno to potlačila, soustředila se a se zaťatými zuby snášela bolest namáhaných svalů a hrozící vyčerpání.

Sklonila se, aby nabrala víc síly, a pak se vymrštila do vzduchu.

Nohou zasáhla terč přímo doprostřed. Aniž ztratila rovnováhu, přesunula váhu a zničujícím levým hákem udeřila panáka, až se svalil na zem.

„Pěkná práce.“ V hlase zněly respekt a taky škádlivý podtón, které jen potvrzovaly Xavierovo postavení jejího nejoblíbenějšího trenéra. „Na holku.“

Otřela si pálící oči a začala si rozvazovat boxerské rukavice. „Milé. Co kdyby sis to se mnou rozdal a já ti ukážu, jak máš ječet jako holka?“

Zazubil se na ni. Bílé zuby ji oslnily a přitáhly k nim pohledy několika dalších přihlížejících. S mohutnými svaly a nádhernou kůží barvy kávového zrna byl Xavier nejen jedním z těch nejvyhledávanějších trenérů ve státě, ale také jedním z nejvíc žádoucích starých mládenců v Harringtonu. Už ji trénoval téměř rok a vytvořilo se mezi nimi pevné přátelství. Samozřejmě si taky pohrávali s myšlenkou stát se něčím víc, ale oběma jim bylo jasné, že mezi nimi není chemie potřebná k tomu, aby vztah pozvedli na další úroveň. Jeho minulost byla stále trochu tajemstvím. Objevil se na scéně jako soutěžící v Ninja faktoru po americku, proslavil se, když vydržel téměř do konce, a pak odstoupil, aby mohl trénovat klienty.

Raven bylo jasné, že je za tím něco víc, ale nikdy se na to nezeptala. Naučila se respektovat tajemství jiných lidí. Koneckonců, on se také nikdy nevyptával na ta její. Xavier zvedl panáka a zavrtěl hlavou. „Ne, fakt díky.

Měl jsem v životě dost ženských, co mi nakopaly zadek. Nepotřebuju další.“

Zasmála se a popadla vodu, kterou jí podal. „Aspoň máš rozum.“

„To jsem se ti snažil říct, zlato. Boj se obvykle vyhrává během několika prvních okamžiků. Udržuj si jasnou hlavu, abys situaci viděla ze všech úhlů. Pak se rozhodni, jestli zaútočit, nebo se stáhnout. Ani jedno není špatná volba.“

„Ano, osvícený.“ Byla to škádlivá slova, ale Raven věděla, že každá jeho rada je nanejvýš důležitá. Od té doby, co začala trénovat box a karate, objevovala stále nové polohy svého já, které ji zároveň i děsily.

Bezděky se prsty dotkla tetování na rameni. Meč s krvavým hrotem jí každý den připomínal její slib. Ale během uplynulého roku ji to táhlo jiným směrem a nebyla si jistá, který nakonec vyhraje. Ráda by věděla, kdy se bude muset s konečnou platností rozhodnout.

„Uvidíme se ve středu?“ zeptal se.

S trhnutím se probrala z transu. „Rozhodně. Hele, a kdy se stavíš na drink? Namíchám speciální koktejl jenom pro tebe.“

„Už po mně jeden nazvali. Jmenuje se Orgasmus.“

Obrátila oči v sloup. „Udělám ti ještě lepší. Jmenuje se Přeceňovaný.“

Když procházela krátkou chodbou k šatně, zněl za ní jeho smích. S Xavierem bylo snadné žertovat. Obdivovala jeho mužnou krásu, ale netoužila se mu dostat do postele. Z minulosti už se poučila, že sex může být nebezpečný nástroj, který ničí vztahy, a to i ty nejdrahocennější. Neměla v úmyslu se tou hrbolatou cestou vydat. Ne, až bude připravená, bude hledat muže, který je zralý, milující a laskavý. Se všemi těmi zlými hochy a sukničkáři, kteří neměli zájem o skutečný vztah, už skoncovala.

Už nikdy víc.

Raven se osprchovala a převlékla se do normálního oblečení. Když otevřela dveře, udeřilo ji do obličeje dusné vlhko a ovinulo se jí kolem hlavy jako plášť, který se ji snaží udusit. Slyšela, že lidé v Arizoně nazývají horko „suchým“, ale tady v Connecticutu se to rovnalo pohlcující invazi, která zaháněla lidi dovnitř k milované klimatizaci. A to byl teprve červen.

Měla černostříbrné designové tenisky na vysokém klínu, ale byly dostatečně pohodlné, aby vyhovovaly jejím dlouhým nohám a rychlému kroku. Naskočila do svého džípu a vydala se na krátkou cestu za náročným milencem, který chamtivě zabíral všechen její čas a energii.

Když pak zastavila na štěrkovém pozemku, její duše téměř spokojeně vzdychla. Zvenčí působila restaurace jednoduše. Tmavé dřevo a vpředu rozlehlá veranda. Svítící vývěsní štít byl pověšený trochu nakřivo a nakláněl se doprava. Jakmile odemkla hlavní vchod s bezpečnostním zámkem, objevily se před ní další dveře ve stylu starých saloonů, které místu dodávaly zábavný nádech. Když byl bar otevřený, nechávala hlavní dveře pootevřené, ale nyní je za sebou znovu zamkla a vešla do své hospody.

Na rtech se jí automaticky objevil úsměv. Do nosu jí jako symfonie stoupala vůně citronové leštěnky, přetrvávající aroma česneku a oleje a náznak vůně starého dřeva. Pohledem přejela vysoký strop s mohutnými trámy a všimla si malého místa poškozeného vodou, kvůli kterému bude třeba střechu vyměnit. Bude ji muset pořídit, než přijde zima. Z poškrábané prkenné podlahy a velkých boxů s červenými vinylovými sedačkami vyzařovalo pohodlí. Postarala se o to, aby se tady měli pravidelní zákazníci baru čím zabavit – dvě velké televizní obrazovky, kulečníkový stůl, terč na šipky a fungující jukebox, to vše jasně ukazovalo na starou školu. Na policích stály nejrůznější tretky jako figurky s kývací hlavou, sportovní suvenýry a sem tam nějaké starožitné zrcadlo. Na stěnách visely cedule se známými hesly jako PRAVIDLO ČÍSLO JEDNA: BARMANKA MÁ VŽDYCKY PRAVDU. PRAVIDLO ČÍSLO DVĚ: POKUD SE BARMANKA MÝLÍ, PLATÍ PRAVIDLO ČÍSLO JEDNA. Yosemite Sam s kouřícím revolverem a nápisem MOST WANTED nad hlavou. K jejím nejoblíbenějším patřila stará cedule z WHERE EVERYBODY KNOWS YOUR NAME.

Dominantu místnosti však představoval barový pult. Byla to další starožitnost a vsadila by se, že v době vzniku se jednalo o nádherný umělecký kousek. Matné mahagonové dřevo zvýrazňovalo cihlovou zeď za barem, společně s plně vybavenou sbírkou lihovin, pípou a prostorem, kde míchala koktejly. Bar byl mohutný, dlouhý a široký, a umožňoval, aby se k němu posadil tucet lidí.

Raven měla takové věci ráda. Možná nevěděla, jak pořádně rekonstruovat nebo ladit a ozdobné závěsy, lůžkoviny nebo polštáře na sedačku ji ani za mák nezajímaly, ale kvalitní, solidní starožitnosti ji oslovovaly. Ráda trávila volný čas bloumáním po Stodole, místním obchodě se starožitnostmi, a hledáním, co dalšího by si mohla vybrat.

V žilách se jí rozlila hrdost. Když se rozhodla bar koupit, byl následkem požáru téměř neopravitelný a v mizerném stavu. Raven se celá léta odmítala dotknout peněz z otcovy životní pojistky, ale pak si uvědomila, že je to jediná cesta, jak hospodu koupit. Po rekonstrukci dokonce mohla znovu otevřít restauraci. Ze začátku bylo menu jednoduché, ale vždy výborné, a hlavní roli v něm hrály její proslavené batátové hranolky. Když se jí však podařilo ulovit skutečně špičkového kuchaře, rozhodli se postoupit dál a stát se tak konkurencí pro tradiční restaurace ve městě. Dělali úžasné burgery se speciálními omáčkami, na které se všichni místní sbíhali. Steaky byly obrovské a silné a vegetariánská jídla, kterých měli na jídelním lístku jen pár, byla nápaditá a chutná, a ne jako jídlo pro králíky, které napadne většinu lidí. Co sem však lákalo stále větší davy, byly ty zatraceně nejlepší koktejly, jaké si dokážete představit. Konečně si udělala jméno a měla v úmyslu se rozrůstat a dělat to, co umí nejlépe.

Pracovat do padnutí.

Jo. Šlo to dobře.

Minulost se prudce vynořila a pokusila se ji zákeřně knokautovat, ale Raven se úderu elegantně vyhnula a nechala ji za sebou. Copak se už nepoučila? Pustit se do světa, který jí nemohl přinést nic než hořkost a lítost, to už nedělala. Dokud míří kupředu, má toho dost, aby byla šťastná.

Do otevření zbývalo ještě pár hodin a spousta práce. Kromě krátké porady se zaměstnanci a schůzky s Alem ohledně menu si také pohrávala s myšlenkou na nový koktejl z čerstvých malin a máty, jejichž sezóna právě nastala.

Raven zamířila za bar a dala se do práce.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2