Anne Tylerová

BĚH ČASU

CLOCK DANCE

Copyright © 2018 by Anne Tyler

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá, 2019

ISBN 978-80-249-4108-0

ČÁST PRVNÍ

1967

Willa Drakeová a Sonya Baileyová prodávaly po domech čokoládové tyčinky. Bylo to pro školní orchestr základní školy Herberta Maloneho. Pokud jich prodají dost, bude orchestr moct jet na krajskou soutěž do Harrisburgu. Willa v Harrisburgu nikdy nebyla, ale líbil se jí tvrdý, drsný zvuk toho jména. Sonya tam byla, ale nepamatovala si to, protože tehdy byla ještě miminko. Obě se zapřísahaly, že rozhodně umřou, jestli tam nebudou moct jet.

Willa hrála na klarinet a Sonya na flétnu. Bylo jim jedenáct. Bydlely jen dva bloky od sebe v Lark City v Pennsylvánii, což rozhodně nebylo velkoměsto, a vlastně ani město ne, dokonce tu nebyly ani chodníky, když jste nepočítali tu jednu jedinou ulici, na které byly obchody. Willa si představovala, že chodníky musí být obrovské. Plánovala si, že až vyroste, rozhodně nebude bydlet někde, kde je nemají.

Kvůli chybějícím chodníkům nesměly chodit po silnici po setmění. Vyrazily proto hned odpoledne, Willa vlekla krabici s tyčinkami a Sonya držela velkou obálku na peníze, které doufaly vydělat. Začaly u Sonyi doma, kde musely ovšem nejdřív dodělat domácí úkoly. A Sonyině mamince musely slíbit, že zamíří domů, jakmile slunce – v půlce února pořád ještě bledé jako mléko – zapadne za skřípající stromy na Bert Kane Ridge. Sonyina matka byla trochu úzkostlivá, mnohem víc než Willina.

Měly v plánu začít daleko, na Harper Road, a skončit někde v okolí domova. Na Harper Road nikdo z orchestru nebydlel, a proto si myslely, že by mohly trhnout rekord, když se tam dostanou dřív než ostatní. Bylo pondělí, první den prodeje sladkostí; většina ostatních nejspíš počká na víkend.

Tři nejlepší prodejci měli vyhrát tříchodovou večeři s panem Buddem, jejich učitelem hudby, v restauraci v centru Harrisburgu, se všemi výdaji hrazenými.

Domy byly na Harper Road novější. V rančerském stylu, jak se jim říkalo. Všechny byly jednopodlažní a postavené z cihel, a lidé, kteří v nich žili, byli taky novější – většinu z nich zaměstnávala továrna na nábytek, kterou otevřeli před pár lety v Garrettville. Willa a Sonya nikoho z nich neznaly, a to bylo dobře, protože se nemusely cítit tak rozpačitě při předstírání, že jsou zkušené obchodnice.

Než zkusily první dům, zastavily se za rozložitým neopadavým keřem, aby se připravily. Doma u Sonyi si umyly ruce i obličeje a Sonya si učesala rovné, tmavé, pevné vlasy, kterými hřeben hladce projel. Willina záplava blonďatých kudrlin by potřebovala místo hřebenu spíš kartáč, ale ten Sonya neměla, a tak si Willa kudrny jen uhladila dlaněmi, jak nejlépe dokázala. Obě na sobě měly téměř stejné vlněné kabátky s kapucemi lemovanými umělou kožešinou a modré džíny s ohrnutými manžetami odhalujícími kostkovanou flanelovou podšívku. Sonya měla kecky, ale Willa si nechala školní boty, hnědé šněrovací oxfordky, protože už nechtěla zabíhat domů, kde na ni číhala její mladší sestřička, která by žadonila, aby ji vzaly s sebou.

„Až otevřou dveře, natáhni před sebe celou krabici,“ radila Sonya Wille. „Ne jen jednu tyčinku. Zeptej se: Chcete si koupit pár tyčinek? V množném čísle.“

„Já se budu ptát?“ opáčila Willa. „Myslela jsem, že ty.“

„Já bych si při tom připadala hloupě.“

„Co myslíš tím, že by sis připadala hloupě?“

„Ty to umíš s dospělýma mnohem líp.“

„A co budeš dělat ty?“

„Budu hlídat peníze,“ odpověděla Sonya a zamávala obálkou. Willa řekla: „Dobře, ale potom se zeptáš v dalším domě.“

„V pohodě,“ přikývla Sonya.

Samozřejmě, že to bylo v pohodě, protože další dům by měl být snazší. Willa pevněji sevřela krabici a Sonya se otočila, aby vykročila po dlážděné cestičce.

Před vybraným domem stála kovová skulptura, což nebylo nic jiného než velmi moderní, vysoká, rozmáchlá křivka. Domovní zvonek osvětlovalo světlo svítící dokonce i ve dne. Sonya ho zmáčkla. Odněkud zevnitř se ozvalo syté, dvoutónové zazvonění následované tichem tak hlubokým, že začínaly doufat, že doma nikdo není. Pak se ale přiblížily kroky a dveře se otevřely a před nimi stála usmívající se žena. Byla mladší než jejich matky a stylovější, měla krátké hnědé vlasy a výraznou rtěnku a na sobě minisukni. „No ne, ahoj, děvčata,“ pozdravila je. Za ní se k nim batolil chlapeček, táhl za sebou hračku a ptal se: „Kdo to, mami? Kdo to, mami?“

Willa se podívala na Sonyu. Sonya se podívala na Willu. Něco v Sonyině výrazu – tak důvěřivém, vyčkávavém, s lehce pootevřenými rty, jako by chtěla začít mluvit společně s Willou – se Wille zdálo legrační a ucítila, jak se jí v hrudi rodí smích, stoupá hrdlem a bublá v krku. Legrační jí přišlo i to náhlé a nečekané vypísknutí, které z ní vytrysklo – vlastně to bylo k popukání –, a bublinky smíchu se proměnily ve výbuch, celé vodopády smíchu, a Sonya vedle ní začala koktat a drmolit, zatímco je žena pozorovala, pořád s tázavým úsměvem na rtech. Willa se zeptala: „Chtěla byste…? Chtěla byste…?“ ale nedokázala tu větu dokončit, přemohlo ji to, nedokázala popadnout dech.

„Chcete mi vy dvě něco prodat?“ napovídala jim žena mile. Willa by řekla, že když byla v jejich věku, nejspíš se taky tak chichotala, ačkoli téměř jistě – ach Bože – ne tak hystericky, tak bezmocně, nezvladatelně, nekontrolovatelně. Tohle chichotání bylo jako povodeň, která zaplavila celé Willino tělo, z očí jí vyhrkly slzy, naklonila se přes krabici a zkřížila nohy, aby se nepočůrala. Strašně se styděla a podle Sonyina zoufalého výrazu a vytřeštěných očí bylo jasné, že ona to cítí stejně, ale zároveň to byl ten nejskvělejší, nejuvolněnější, nejúlevnější pocit. Bolely ji tváře a břišní svaly jako by jí změkly. Přímo tam a v tu chvíli by se mohla rozpustit do loužičky.

Sonya to vzdala jako první. Vyčerpaně mávla směrem k ženě rukou a otočila se, aby vyrazila zpátky dlážděnou cestičkou, a i Willa se otočila a beze slova ji následovala. Po chvíli uslyšely, jak se za nimi potichu zavírají dveře.

Už se nesmály. Willa se cítila k smrti unavená a prázdná a trochu smutná. A Sonya měla možná podobné pocity, protože i když slunce ještě viselo nad Bert Kane Ridge jako bílý deseticent, jen vzdychla: „Měly bychom počkat do víkendu. Je to moc těžké, když máme tolik domácích úkolů.“ Willa se s ní nepřela.

Když jí otec otevřel dveře, měl ve tváři žalostný výraz. Modré oči za malými brýlemi bez obrouček se zdály ještě světlejší než jindy, chyběl v nich obvyklý třpyt. Pomalu, nejistě si dlaní přejel po holé hlavě, což znamenalo, že ho něco znepokojilo. Willu nejdřív napadlo, že se dozvěděl o tom jejím chichotání. Věděla, že to bylo nepravděpodobné – a on rozhodně nebyl ten typ, který by jí to nějak vyčítal –, ale jak jinak si měla vysvětlit jeho výraz? „Ahoj, zlatíčko,“ řekl unaveným hlasem.

„Ahoj, tati.“

Otočil se a odešel do obývacího pokoje, nechal ji zavřít dveře. Pořád ještě měl na sobě bílou košili a šedé kalhoty, které nosil do práce, ale boty si přezul za manšestrové pantofle, takže už musel být nějakou dobu doma. (Učil dílny na střední škole v Garrettville a domů chodil o hodně dřív než ostatní tatínkové.)

Její sestra seděla na koberci s novinami otevřenými na stránce s komiksem. Bylo jí šest a přes noc se proměnila z roztomilé na opravdu ošklivou holčičku – okousané nehty a chybějící přední zuby a zoufale tenké hnědé copánky. „Kolik jste jich prodaly?“ zeptala se Willy. „Prodaly jste je všechny?“ Willa totiž nechala krabici s tyčinkami u Sonyi a měla s sebou jen batoh s knihami. Willa hodila batoh na pohovku a svlékla si kabát. Oči upírala na otce, který se v pokoji nezastavil a pokračoval dál do domu. Šla za ním. V kuchyni sáhl po pánvi ve skříňce vedle sporáku. „Dneska budou grilované sýrové sendviče!“ pronesl falešně veselým hlasem.

„Kde je máma?“

„Tvoje matka se k nám nepřipojí.“

Čekala, že dodá něco dalšího, ale byl plně zaměstnaný nastavováním hořáku pod pánví, přidáváním másla, pak znovu nastavením hořáku, když máslo začalo syčet. Začal si potichu pískat melodii, která nikam nezapadala.

Willa se vrátila do obývacího pokoje. Elaine dočetla komiks a skládala noviny – další špatné znamení: že tomu najednou věnuje takovou péči, snaží se být hodná. „Máma je nahoře?“ zašeptala Willa.

Elaine nepatrně zavrtěla hlavou.

„Šla ven?“

„Hm, hm.“

„Co se stalo?“

Elaine pokrčila rameny.

„Zlobila se?“

„Hm, hm.“

„Kvůli čemu?“ Další pokrčení.

Co se to tady vlastně děje? Co se stalo? Jejich matka byla nejkrásnější maminka ze školy a ta nejživější a nejchytřejší, ale pak se vždycky zničehonic něco stalo a vybuchla. Často to odstartoval otec. Někdy za to mohly Willa nebo Elaine, ale většinou on. Člověk by si řekl, že se poučí, pomyslela si Willa. Jenže poučí se o čem? Wille se zdál dokonalý přesně takový, jaký byl, a milovala ho víc než kohokoli jiného na světě. Byl zábavný a milý a mluvil mírně a nikdy nebyl nevrlý jako třeba Sonyin tatínek ani neříhal u stolu jako ten Madelinin. Ale maminka mu říkávala: „Ach! Já tě znám! Vidím ti až do žaludku. Všechno to: ano, drahá, ne, drahá, ale máslo by se ti v puse nerozpustilo.“

Máslo by se mu v puse nerozpustilo. Willa nevěděla přesně, co to znamená. Takže musel udělat něco špatného. Zabořila se do pohovky a sledovala, jak Elaine pečlivě pokládá noviny na vršek kopičky časopisů. „Řekla, že to musí udělat,“ řekla Elaine po chvíli. Mluvila tenkým hláskem a sotva pohybovala rty, jako by skrývala skutečnost, že vůbec mluví. „Řekla, že by taky mohl zkusit vést tuhle domácnost sám, když si myslí, že to zvládne líp. Řekla, že je ,svatější než svatý‘. Říkala mu Svatý Melvin.“

„Svatý Melvin?“ zeptala se Willa. Poškrábala se na čele. Znělo jí to celkem dobře. „Co jí odpověděl?“

„Nejdřív nic. Pak řekl, že ho mrzí, že to tak cítí.“

Elaine se usadila na pohovce vedle Willy, ale jen na krajíčku. Obývací pokoj prošel nedávno proměnou, byl modernější než dřív.

Jejich matka si půjčila v knihovně v Garrettville knihy o dekoraci interiérů a jedna z jejích kamarádek z Little Theatre jí přinesla vzorky látek, které rozložily všude po pohovce a po opěradlech dvou stejných křesel. Sladěný nábytek je passé, řekla jim matka. Teď bylo jedno křeslo potažené modrým tvídem a na druhém byly modrozelené pruhy. Celoplošný koberec strhli a nahradili ho špinavě bílým kusem s třásněmi, takže po okrajích vykukovala podlaha z tmavě hnědého dřeva. Wille ten velký koberec chyběl. Jejich dům byl starý deštěný domek, který chrastil, když foukal vítr, a díky koberci z něj měla pevnější a teplejší pocit. Chyběl jí i obraz nad krbem, na kterém byla loď se spuštěnými plachtami na vybledlém moři. (Teď tam viselo něco jako obraz střapatého kruhu.) Na zbytek ale byla hrdá. Sonya řekla, že by si přála, aby její matka přišla i k nim a přestavěla jejich stísněný starý obývací pokoj.

Otec se objevil ve dveřích s vařečkou v ruce. „Hrášek, nebo fazolky?“ zeptal se jich.

„Nemůžeme zajet do Bing‘s Drive-In, tati? Prosím?“ zeptala se Elaine.

„Cože!“ odpověděl, předstíral, že se ho to dotklo. „Ty bys vyměnila moje proslavené grilované sýrové sendviče à la Maison za jídlo z rychlého občerstvení?“

Grilované sýrové sendviče byly všechno, co uměl uvařit. Smažil je na silném ohni a vydávaly ostrou, slanou vůni, kterou se Willa naučila spojovat s matčinou nepřítomností – s jejími bolestmi hlavy a divadelními zkouškami a případy, kdy s prásknutím dveří odešla z domu.

„Tammy Dentonová jezdí k Bingovi s rodinou každý pátek,“ řekla Elaine.

Otec protočil panenky. „Vyhrála snad Tammy Dentonová nedávno na dostizích?“ zeptal se.

„Co?“

„Zanechala jí bohatá teta velké dědictví? Našla na dvorku zakopanou truhlu s pokladem?“

Začal se k Elaine přibližovat s kroutícími se prsty volné ruky, hrozil jí zlechtáním, a Elaine vyjekla a ucukla, schovala se za Willu. Willa se odtáhla. Strnule seděla a přitáhla si lokty k tělu. „Kdy se maminka vrátí?“ zeptala se.

Otec se napřímil a odpověděl: „Ale, nejspíš brzy.“

„Řekla, kam jde?“

„Ne, neřekla, ale víš co? Myslím, že my tři bychom si mohli k večeři dát kolu.“

„Super!“ zajásala Elaine a vysoukala se zpoza Willy. Willa se zeptala: „Vzala si auto?“

Otec si přejel rukou po hlavě. „No, ano,“ přikývl.

To bylo zlé. Znamenalo to, že neodešla jen o kousek dál ke své kamarádce Mimi Prenticeové; odjela bůhvíkam.

„Takže žádný Bing‘s Drive-In?“ zeptala se Elaine smutně.

„Sklapni už s tím Bing‘s Drive-Inem!“ zakřičela Willa a otočila se k ní.

Elaine otevřela pusu. „Mluv slušně,“ vzdychl otec.

Jenže pak se z kuchyně začal linout kouř, otec vyjekl a pospíchal zpátky. Z kuchyně se chvíli ozývalo jen rachtání hrnců a pánví.

Auto měli staré, jeden nárazník měl jinou barvu od doby, kdy matka na dálnici narazila do svodidel, a bylo neustále plné otcových odpadků – papírových kelímků a pomačkaných časopisů a obalů od bonbonů a různé pošty s kolečky od kávy. Celé roky chtěla jejich matka vlastní auto, ale byli na to moc chudí. Ona tedy říkala, že jsou moc chudí. Otec říkal, že se mají dobře. „Máme co jíst, ne?“ ptal se svých dcer. Ano, a měli i pěkný nový obývací pokoj, pomyslela si Willa, a když ji to napadlo, cítila se pohrdavě a hořce a nečekaně dospěle.

Grilované sýrové sendviče vypadaly po tom, co z nich otec oškrábal černé kousky, šupinatě, ale chutnaly dobře. Zvlášť s kolou. Jako zeleninu měli fazolky – mražené a vařené ne dost dlouho na to, aby Willa mezi zuby necítila, jak jsou vlhké a vržou. Většinu z nich schovala pod oškrabané kousky sendviče.

Když se o večeři staral otec, neobtěžoval se nějakým zdobením – nebo třeba tím, že by ze stolu uklidil všechen nepořádek, než prostře, nebo složil papírové ubrousky pod vidličkami do trojúhelníčků, nebo že by zatáhl závěsy před chladnou tmou, která se na ně tlačila zpoza oken. Ve Wille to vyvolávalo pocit prázdnoty. Taky se zdálo, že během konverzace ztrácí páru. Během večeře toho moc neřekl a jídla se sotva dotkl.

Po večeři odešel do obývacího pokoje a zapnul zprávy jako vždycky. Elaine šla obyčejně s ním, ale dnes zůstala v kuchyni s Willou, jejímž úkolem bylo sklidit ze stolu. Willa naskládala špinavé nádobí na linku vedle dřezu a pak sebrala ze sporáku rendlík a šla se otce do pokoje zeptat: „Co mám dělat s fazolkami?“

„Hm?“ odpověděl. Sledoval zprávy z Vietnamu.

„Mám je uložit?“

„Cože? Ne. Já nevím.“

Čekala. Za sebou cítila Elaine, která ji sledovala jako štěňátko. Nakonec zkusila: „Možná maminka přijde v noci domů a bude se chtít najíst?“

„Prostě je vyhoď,“ vzdychl po chvíli.

Když se otočila, aby se vrátila do kuchyně, vrazila do Elaine, tak blízko za ní stála.

V kuchyni hodila fazolky do smetí a rendlík postavila na linku. Otřela stůl vlhkou utěrkou, pak ji pověsila na kohoutek, zhasla světlo a obě se vrátily do obývacího pokoje a sledovaly zbytek zpráv, i když to byla nuda. Sedly si obě blízko otce, každá z jedné strany, a on je objal a čas od času si je přimáčkl k sobě, ale pořád nic neříkal.

Když zprávy skončily, zdálo se, že se trochu sebral. „Zahraje si někdo člověče, nezlob se?“ zeptal se a zamnul si ruce. Willu už tahle hra moc nebavila, ale vyhrkla: „Já!“ Snažila se přitom napodobit jeho nadšený tón a Elaine došla pro hrací desku.

Hráli pak u kávového stolu, děvčata na podlaze a jejich otec na pohovce, protože už byl moc starý a ztuhlý, jak vždycky říkal, aby seděl na zemi. Šlo o to, že člověče mělo prospět Elainině matematice. Pořád ještě sčítala na prstech. Tentokrát se ovšem zdálo, že to nezkouší. Když hodila dvě a čtyři, oznámila: „Raz-dva-tři-čtyři, raz-dva,“ a na každé políčko pleskla figurkou tak silně, až se ostatní figurky třásly. „Šest,“ opravil ji otec. „Musíš je sečíst dohromady, zlato.“ Elaine se ale jen posadila na paty, a když na ni znovu přišla řada, napočítala do pěti a pak do tří. Otec tentokrát nic neřekl.

Elaine chodila spát v osm a Willa v devět, ale když toho večera otec poslal Elaine do pokoje pro pyžamo, šla Willa s ní a převlékla se taky. Měly společný pokoj, stejné postele u protilehlých stěn.

Elaine si zalezla do postele a zeptala se: „Kdo mi dneska bude číst?“ Většinou to dělala jejich matka. Willa odpověděla: „Já ti něco přečtu,“ a vlezla si pod přikrývku vedle Elaine a vzala z nočního stolku Malý domek ve velkém lese.

Willa si vždycky představovala, že Pa z téhle knížky vypadá jako jejich otec. Nedávalo to smysl, protože podle obrázku na obálce měl Pa spoustu vlasů a plnovous. Choval se ale tiše a omluvně jako jejich otec, a kdykoli v knize něco říkal, snažila se to Willa číst tatínkovým hřejivým hlasem, na konci slov klesala hlasem stejně jako on.

Na konci kapitoly Elaine zaškemrala: „Ještě jednu,“ ale Willa zaklapla knihu a odpověděla: „Ne, musíš počkat do zítřka.“

„Bude maminka zítra doma?“

„Určitě,“ přikývla Willa. „Co sis myslela? Vrátí se nejspíš ještě dneska v noci, to se vsadím.“

Pak vylezla z Elaininy postele a došla ke dveřím, měla v plánu zavolat na otce, aby je přišel uložit, ale ten telefonoval, poznala to podle zvlášť hlubokého hlasu a pauz mezi jednotlivými větami.

„Skvělé!“ říkal energicky a pak, po chvilce, „sedm patnáct bude fajn. Sám potřebuju dorazit hodně brzy.“ Musel mluvit s panem Lawem, který na střední škole učil matematiku, nebo možná s paní Bellowsovou, což byla zástupkyně ředitele. Oba bydleli v Lark City a občas ho vozili, když Willina matka potřebovala auto.

Takže zítra doma nebude, alespoň to tak vypadalo. Ještě nikdy nebyla pryč celou noc.

Willa zhasla a vklouzla pod přikrývku do své postele. Ležela na zádech s otevřenýma očima. Nebyla ani trochu unavená.

Co když se maminka nikdy nevrátí?

Nezlobila se pořád. Měla spoustu dobrých dní. V dobrých dnech ji napadaly ty nejúžasnější projekty pro ně tři – co by mohly namalovat, čím ozdobit dům, jaké převleky si na sebe vezmou o prázdninách. A krásně zpívala, jasně a tak nějak hladce. Někdy, když ji Willa a Elaine uprosily, sedla si po zhasnutí u nich v pokoji a zpívala jim, a když konečně usnuly, zvedla se a vyšla z pokoje a pořád zpívala, ale tišeji, a zpívala celou cestu dolů ze schodů, dokud úplně neztichla. Willa milovala, když jim zpívala Down in the Valley – obzvlášť tu část, kdy toužila po tom, aby jí někdo napsal dopis a poslal ho poštou, poslal ho do birminghamského vězení. Byla to tak tklivá píseň, že Willu zabolelo, i když ji teď slyšela jen v duchu. Byl to ale sladce těžký, příjemný druh bolesti.

Příštího rána jejich otec zapískal ve dveřích svůj speciální probouzecí trylek. Písk-písk! hvízdal a Willa si vždycky myslela, že to zní jako první dva tóny Dixie. Byla už dávno vzhůru, ale předvedla velkou scénu s otevíráním očí a protahováním a zíváním. Už věděla, že se jejich matka ještě nevrátila. Dům zněl prázdně, zdál se příliš odhalený šikmému bílému světlu dopadajícímu sem okny. „No tak, zlatíčka,“ protahoval otec. „Nechal jsem vás spát co nejdéle to šlo, ale musím odejít, ještě než přijede autobus. Dokážete se vypravit do školy samy?“

Willa odpověděla: „Jasně.“

Posadila se a podívala se přes pokoj na Elaine, která ležela na boku tváří k ní. Právě v tu chvíli otevřela oči a zamrkala, Willa ale stejně měla dojem, že ani ona už nespala. „Klíč dám v kuchyni na stůl,“ oznamoval jim otec. „Pověs si ho pak kolem krku, ano? Jen pro případ, že byste se, až přijedete odpoledne domů, musely do domu dostat samy.“

„Jasně,“ odpověděla Willa znovu.

Počkal, aby si byl jistý, že opravdu vstaly, pak jim zamával a vrátil se dolů. O chvíli později se venku ozvalo zatroubení auta a uslyšela, jak se otevírají a zase zavírají domovní dveře.

Oblékly se do toho, co měly na sobě předchozí den, protože Willa se necítila na nějaké velké vypravování a rozhodování se. Pak si pročísla vlasy. Elaine měla vlasy pořád ještě ve dvou tenkých copáncích a tvrdila, že se nemusejí přečesávat, ale Willa se zamračila: „To si děláš legraci? Vždyť se rozmotávají.“ Rozpletla Elaine vlasy a rozčesala je – Elaine se přitom kroutila a odtahovala se od ní – a pak je znovu zapletla. Když stáhla i druhý cop gumičkou, cítila se zdatně a výkonně, ale pak Elaine prohlásila: „Tohle není správně.“

„Co tím myslíš, že to není správně?“

„Připadají mi moc volné.“

„Jsou stejné, jako když ti je plete máma,“ odsekla Willa. Což byla naprostá pravda, ale Elaine se šla podívat do zrcadla na dveřích skříně, a když se vrátila, měla oči plné slz. „Nejsou stejné!“ nabírala.

„Jsou hrozně zplihlé!“

„No, dělala jsem, co jsem mohla, ježíši!“ Slzy přetekly a stékaly Elaine po tvářích, ale už nic nenamítala. Ke snídani si daly křupky a pomerančový džus z krabice a svoje žvýkací vitaminové tabletky. Pak Willa sklidila ze stolu a otřela ho. Kuchyňský pult teď byl plný špinavého nádobí; nějaké zbylo od večeře a další teď od snídaně. Bylo hodně skličující se na to dívat.

Všimly si, že si jejich otec uvařil kávu, ale nebyla tu ani miska, ani talíř, takže zřejmě nic nejedl.

Willa se bála, aby nezmeškaly autobus – nebyly zvyklé si to načasovávat samy –, a tak si rychle oblékly kabáty a rukavice a pospíšily si z domu a po cestě k autobusové zastávce. Dorazily tam moc brzy. Zastávku tvořil jen přístřešek se starou odlupující se reklamou na šňupací tabák a lavičkou. Sedly si na ni těsně vedle sebe a tiskly k sobě tašky s knihami, aby se zahřály, vydechovaný vzduch se jim před obličeji srážel do nešťastných cárů bílé mlhy. Trochu se to zlepšilo, když dorazili další školáci – Eula Prattová a její bratr a tři chlapci Turnstileovi. Všichni se sešli pod přístřeškem, poskakovali a vydávali strašlivé zvuky a Wille začínalo být trochu teplo.

V autobusu Elaine obvykle seděla s Natalií Deanovou, ale toho rána následovala Willu dozadu, kde Wille držela místo Sonya, a posadila se na prázdné sedadlo přes uličku. Byla pravda, že její copy vypadaly trochu povoleně. A konce byly moc dlouhé. Jejich matka nechávala na konci sotva dva centimery volných vlasů.

Sonya poznamenala, že nad tím přemýšlela, a je přesvědčená, že kdyby prodávaly čokoládové tyčinky jen rodině, nemusely by obcházet po ulicích a zvonit na cizí lidi. „Mám čtyři strýce jen z matčiny strany,“ dodala, „a jednoho strýce a dvě tety z otcovy strany, jenže tety žijí moc daleko. Ale to je v pořádku; můžou mi poslat peníze poštou a já jim tyčinky schovám, než k nám přijedou na návštěvu.“

„Ty máš mnohem větší rodinu, než mám já,“ odpověděla Willa.

„A potom moje babička Bailey; no, to se rozumí samo sebou. Ale další mí prarodiče už umřeli.“ Willini prarodiče ještě žili, všichni, ale moc je nevídala. Tedy, rodiče svého otce nevídala vůbec, protože její matka prohlásila, že s nimi nemá vůbec nic společného. Krom toho to byli lidi z venkova a nemohli odjet od svých zvířat. Matčini rodiče občas přijeli z Filadelfie na dovolenou, ale ne moc často a ne na dlouho. A matka vlastně neměla ráda svého bratra a sestru, takže ti snad u nich nikdy ani nebyli. Matka tvrdila, že bratr byl vždycky mazánek, protože to je kluk, a sestra byla také mazánek, protože byla nejmladší a nejroztomilejší; doslova prohlásila, že sestra byla rozmazlený spratek. Willa si byla téměř jistá, že kdyby navrhla, že jednomu nebo druhému prodá čokoládové tyčinky, matka by si jen odfrkla. A stejně by nejspíš odmítli, jestli jsou tak strašní.

„Možná bych prostě mohla obejít lidi v našem bloku,“ řekla Sonye. „To je aspoň snadnější než úplně cizí lidi.“

„Dobře, ale nezapomínej, že ve tvém bloku bydlí Billy Turnstile. Měla by sis radši pospíšit, nebo k nim zajde dřív.“

Willa se po Billym podívala přimhouřenýma očima. Pošťuchoval se se svým bratrem, pokoušel se mu vyrvat z rukou cosi zabaleného v celofánu. „Billy Turnstile je šprt,“ odpověděla. „O co, že se ani o nic nepokusí.“

„Jo, a ještě mám kmotru,“ dodala Sonya.

„Ty máš takové štěstí,“ vzdychla Willa.

Až vyroste, provdá se za muže, který bude pocházet z velké, soudržné, šťastné rodiny. Se všemi bude vycházet – bude to stejný muž, jako je její otec, přátelský a klidný – a všichni se budou mít rádi. Bude mít buď šest, nebo sedm dětí, polovina holky a polovina kluci, a budou vyrůstat a hrát si se spoustou bratranců a sestřenic.

„Tvoje sestra brečí,“ upozornila ji Sonya.

Willa se ohlédla a uviděla, jak si Elaine otírá nos hřbetem ruky v rukavici. „Co se děje?“ zavolala přes uličku.

„Nic,“ pípla Elaine tenkým hláskem. Na rukavici jí zůstala lesklá šmouha jako stopa po lepidle.

„Je v pohodě,“ poznamenala Willa k Sonye.

Ale v půlce vyučování, krátce po Willině pauze na oběd, přišla do třídy školní sestra a požádala učitele, aby omluvil Willu Drakeovou. „Tvoji sestřičku bolí břicho,“ oznámila Wille, když došly do její kanceláře. „Nemyslím, že je to něco vážného, ale nemohla jsem se dovolat tvé matce a tvoje sestřička se ptala, jestli by sis k ní nemohla přijít sednout.“

Ve Wille to nejdřív vyvolalo pocit důležitosti. „Nejspíš je to všechno jen v její hlavě,“ odpověděla vědoucím hlasem. Když otevřely dveře ordinace, Elaine se na lehátku posadila, zjevně šťastná, že ji vidí, a sestra jí přinesla židli. Jenže pak si Elaine zase lehla a zakryla si oči paží a Willa neměla co dělat. Dívala se, jak sestra u svého stolu na opačné straně místnosti vyplňuje nějaké papíry, a pak si prohlížela zářivě barevný plakát, zdůrazňující důležitost pečlivého mytí rukou. Někdo zaklepal na dveře – paní Porterová ze šesté třídy – a sestra vyšla ven, aby si s ní promluvila, dveře nechala pootevřené, takže Willa viděla sedmáky procházející kolem cestou na oběd. Jeden z kluků dloubnul do druhého loktem, takže ten klopýtl, a paní Porterová zavolala: „Viděla jsem to, Dickie Bonde!“ Její hlas zazvonil halou, jako by mluvila zevnitř mušle, stejně jako hlas nějaké sedmačky, co zrovna říkala: „… divnej, narůžověle oranžovej odstín, takže moje zuby vypadaly žlutě…“

Pocházejí všechny tyhle děti z dokonale šťastných rodin? Copak nikdo z nich netají nic, co se děje u nich doma? Nevypadali na to. Zdálo se, že jediné, na co myslí, je oběd a kamarádi a rtěnky.

Sestra se vrátila, zavřela dveře a zvuky z chodby utichly. Willa i tak ale slyšela, když začala zkouška orchestru. Kruci. Milovala orchestry. Zkoušeli Polovecké tance od Borodina. Prvních několik taktů bylo tak tichých a nejistých – vždycky ji napadalo, že slabých –, že jí chvíli trvalo, než je poznala, ale pak zesílily do hlavního motivu. Byla to melodie, kterou využil Bing Crosby pro píseň Stranger in Paradise, a kluci ze zadních řad vždycky krákali: „Take my hand. I‘m a strange looking parasite…“, dokud pan Budd nepoklepal taktovkou o stojan na noty. Pan Budd byl moc hezký, měl delší zlaté kudrny a nadouvající se svaly. Člověk by si ho snadno spletl s rockovou hvězdou. Kdyby Willa prodala nejvíc čokoládových tyčinek a šla s ním na večeři, nedokázala by pronést jediné slovo. Skoro s ním na tu večeři jít nechtěla.

Orchestr umlknul a pak začal znovu. Stejný chabý začátek, stejné: „Take my hand…“, ale teď sílící a jistější.

„Bude tam máma, až se dneska vrátíme domů?“ zeptala se Elaine. Willa se na ni podívala. Spustila ruku a ustaraně krčila obočí.

„Jasně že tam bude,“ přikývla Willa.

Jasně že tam bude, ale i tak, pověděla Willa Sonye v autobusu cestou domů, s ní nemůže po škole jít k nim. „Musím dohlídnout na sestru,“ dodala. Jen to šeptala, aby to Elaine neslyšela. Ta seděla znovu přes uličku, úplně sama.

Zvnějšku bylo těžké odhadnout, jestli uvnitř někdo je. Pravda, okna byla tmavá, ale koneckonců byl den. Tráva vypadala polehle,

pošlapaně a listy rododendronů u verandy byly stočené jako doutníky: to bylo chladem. Willa zalovila uvnitř kabátu po klíči na šňůrce. Mohla zkusit napřed zazvonit, ale nechtěla nutit sestru stát tam a čekat, kdyby se nakonec nic nedělo.

V hale bylo ticho. V obývacím pokoji se pohyboval jen okraj záclony nad radiátorem. „Není tady,“ pípla Elaine tenkým hláskem.

Willa odhodila batoh s knihami na pohovku. „Dej jí čas,“ odpověděla.

„Ale už jsme jí dali čas! Dali jsme jí celou minulou noc!“

„Čas na přemýšlení“ – tak tomu říkal jejich otec. Jejich matka na něj křičela a dupala, nebo pleskla Willu přes tvář (tak palčivý, zahanbující zážitek, dostat facku – tak děsivé na pohled), nebo třepala Elaine jako Hadrovou Ančkou, a pak si rukama vjela do vlasů, takže i když pak ruce spustila, trčely jí vlasy po obou stranách hlavy. A než jste se vzpamatovali, byla pryč, dům tam stál, šokovaný a roztřesený, a jejich otec poznamenal: „Nic se neděje, ona jen potřebuje trochu času na přemýšlení.“ Zdálo se, že si nedělá nejmenší starosti.

„Je jen přetažená, to je všechno,“ dodával.

„Jiní lidi jsou taky přetažení,“ namítla Willa jednou, „ale nechovají se tak jako ona.“

„Ano, ale ty víš, že je hodně nervózní.“

Willa žasla nad tím, jak může být tak chápavý, když on sám nikdy neztrácel klid – co si pamatovala, nikdy ani nezvýšil hlas.

Přála by si, aby tady teď byl. Většinou býval doma kolem čtvrté, ale dnes s tím nemohla počítat, protože ho vezl někdo jiný.

„Chceš si dát svačinu?“ zeptala se sestry. „Co takhle mléko a sušenky?“

„Tak možná sušenky.“

„Když ne mléko, tak ani sušenky!“

Takhle to vždycky říkala matka a Willa nasadila matčin veselý, zpěvavý hlas. Ale byl to jen pokus.

V kuchyni nalila sklenici mléka a postavila ji na stůl se dvěma sušenkami Oreo. Sama si nevzala nic, protože měla podivný pocit, že jí něco uvízlo v hrdle. Jen si došla pro batoh s učebnicemi a odnesla si ho do jídelny, kde vždycky dělala úkoly. Než ale vůbec začala, přiloudala se Elaine se sušenkami, ale bez mléka, a posadila se naproti ní. Prvňáci ještě nedostávali úkoly, a tak se jí Willa zeptala: „Chceš si vybarvovat omalovánky?“

Elaine jen zavrtěla hlavou.

Willa se rozhodla, že si jí nebude všímat. Vytáhla úkol z matematiky a pustila se do něj, ale celou tu dobu vnímala, jak se na ni upírají sestřiny oči. Občas zaslechla i zachroupání, když Elaine uždíbla ze sušenky.

Než se Willa pustila do dějepisu, měla v sobě Elaine obě sušenky a jen tak seděla a občas si hlasitě povzdechla. Willa předstírala, že to neslyší. Pak zazvonil telefon. „Já to vezmu!“ zvedala se Elaine, ale Willa byla v kuchyni první a rychle chňapla po sluchátku. „Haló?“ vykřikla.

„Ahoj, zlatíčko,“ ozval se otec.

„Ahoj, tati.“

„Je tam všechno v pořádku?“

Věděla, na co se ptá doopravdy, ale řekla jenom: „Jo. Dělám si úkoly a Elaine zrovna dojedla svačinu.“

Nastala pauza. Pak si odkašlal: „No, měl bych tam zanedlouho být. Jen čekám, až Doug Law dokončí schůzku s jedním studentem.“

Takže jel s panem Lawem. To bylo lepší, než kdyby ho svezla paní Bellowsová, která někdy zůstávala ve své kanceláři dlouho, až do šesti nebo do sedmi. „Dobře, tati,“ odpověděla.

„Jste připravené na nejlepší grilované sýrové sendviče na světě?“

„Jasně.“

Zavěsila a obrátila se k Elaine, která na ní visela očima. „Říkal, že bude za chvíli doma,“ pověděla jí.

Elaine znovu těžce vzdychla.

Willa se rozhlédla po kuchyni, po pultu plném špinavého nádobí, další nádobí zaplňovalo dřez. Sestřina nedotčená sklenice mléka stála na stole mezi nepořádkem ze včerejška. „Měly bysme tu uklidit,“ navrhla. „Chceš mi pomoct s nádobím? Budu mýt a ty budeš utírat?“

„Ano!“ rozzářila se Elaine. Zdálo se, že ji to nadchlo; obvykle to byla jejich matka, kdo myl, a Willa utírala. „Mám si vzít zástěru?“ zeptala se.

„No samozřejmě.“

Uvázala sestře jednu z matčiných zástěr až v podpaží, aby ji necourala po zemi. Pak napustila obě části dřezu horkou vodou a Elaine si přistrčila stoličku, aby dosáhla na pult. Willa umy la první talíř, opláchla ho ve vedlejším dřezu a zastrčila do odkapávače. Elaine si ho opatrně vzala a pečlivě osušila utěrkou. Trvalo jí to celé věky, ale tím líp, soudila Willa. Sama hodně zpomalila, protahovala mytí, a když byla hotová, pečlivě otřela všechny povrchy, vydrhla sporák, uklidila nepořádek na stole a vrátila sestřino mléko do ledničky.

„Šlo mi to dobře, ne?“ zeptala se Elaine, když utřela poslední kousek nádobí.

„To teda jo, Lainey,“ usmála se na ni Willa.

Vážně to nebylo tak zlé, vést to tady. Začala si představovat, jaké by to bylo napořád – jen oni tři, už navždycky, jak by to zvládali sami. No co, ona s otcem by se s tím vypořádali docela dobře! Oba mají rádi řád, jsou systematičtí. Kdyby se jejich matka někdy vrátila, řekla by: „Aha.“ Rozhlédla by se kolem sebe a řekla: „Aha. Vidím, že sis vedla líp, než jsem to kdy zvládala já.“

„Víš co?“ obrátila se Willa k Elaine. „Hlasuju pro to, abychom udělaly dezert.“

„Dezert!“ vyhrkla Elaine. Rozzářila se širokým úsměvem, odhalila tak mezeru mezi zuby. Uhladila si zástěru. „Jaký dezert?“

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1967