Joe Abercrombie

Půl světa

2. DÍL CYKLU MOŘE STŘEPŮ

EUROMEDIA

Přeložil Roman Tilcer

Copyright © 2015 Joe Abercrombie

Map copyright © 2015 Nicolette Caven

All rights reserved

Translation © 2019 by Roman Tilcer

ISBN 978-80-242-6422-6

Pro Eve

Zajde majetek,

zemřou přátelé,

ty sám též zemřeš.

Vím jedno jen,

co věčně trvá:

po mrtvém pověst.

Z HÁVAMÁLU, VÝROKŮ VYSOKÉHO

I

VYVRŽENCI

KDO JE HODEN

Zaváhal jen na okamžik, ale Trnce to stačilo a praštila ho hranou štítu do koulí.

I přes pokřikování ostatních chlapců, bez výjimky toužících, aby prohrála, uslyšela Branda zasténat.

Otec jí vždycky říkal: „Jakmile se zastavíš, je po tobě,“ a Trnka se tou radou řídila celý život, občas s dobrým výsledkem a většinou se špatným. Vycenila zuby v bojovém šklebu – konec konců to byl její oblíbený výraz –, zvedla se z kleče a vrhla se na Branda prudčeji než kdy dřív.

Vrazila do něj ramenem, štíty jen třeskly a zaskřípěly a Brandovi létal od pat písek. Vrávoravě ustupoval po pláži, tvář měl stále zkroucenou bolestí. Ohnal se po Trnce, ale ta se před jeho dřevěným mečem skrčila, hned při zemi máchla tím svým a pěkně Branda zasáhla do lýtka, těsně pod plandající okraj drátěné košile.

Co se musí Brandovi nechat, ustál to, dokonce ani nevykřikl, jenom se zašklebil a uskočil. Trnka si protáhla ramena a čekala, jestli ji dohlížitel prohlásí za vítězku, Hunnan ale stál mlčky jako sochy v Božské síni.

Někteří dohlížitelé to brali tak, jako by cvičné meče byly opravdové, a souboj ukončili, jakmile padla rána, která by s ocelovou zbraní byla smrtelná. Ovšem Hunnan měl rád, když jeho žáci končili na zemi a když je to bolelo, aby si to pořádně pamatovali. Bohové věděli, že Trnka dostávala v Hunnanově čtverci řádně na pamětnou. Těšilo ji, když to mohla občas někomu oplatit.

A tak věnovala Brandovi posměšný úšklebek – to byl koneckonců její druhý nejoblíbenější výraz – a zařvala: „Tak pojď, ty zbabělče!“

Brand měl sílu jako býk a uměl se bít, ale už kulhal, byl unavený a Trnka si hlídala, aby sklon pláže nahrával jí, a ne jemu. Nespouštěla z Branda oči, uhnula jedné ráně, druhé a pak se mu prosmýkla pod rukou, když se neohrabaně napřáhl nad hlavu a odkryl si bok. Nejlepší pochvou pro meč jsou nepřítelova záda, říkával vždycky otec, ale bok má taky něco do sebe. Dřevěný meč udeřil do žeber, jen to luplo, jako když pukne poleno, Brand se bezmocně zapotácel a Trnka se usmála od ucha k uchu. Na světě není příjemnější pocit než zasadit někomu ránu, jak se patří.

Nakopla Branda do zadku a on padl na všechny čtyři do vody, zrovna totiž připlula vlna. Když se s šuměním zase stáhla, vzala s sebou i Brandův meč a nakonec ho nechala ležet mezi mořskými řasami.

Trnka došla až k Brandovi a on k ní v bolestech zvedl hlavu. Z jedné strany se mu k obličeji lepily vlasy, a protože ho předtím zasáhla do tváře, měl zkrvavené zuby. Možná by jí ho mělo být líto. Jenže lítost si Trnka nemohla už dávno dovolit.

Přitiskla mu ke krku otlučenou dřevěnou čepel a řekla:

„Nuže?“

„No dobře.“ Brand na ni zesláble mávl, ať mu dá pokoj.

Nemohl se pořádně nadechnout. „Mám dost.“

„Ha!“ křikla mu do tváře.

„Ha!“ křikli zklamaní hoši kolem čtverce.

„Ha!“ křikla Trnka na mistra Hunnana, vítězoslavně zvedla meč a štít a potřásla jimi. Z nebe se snášelo mžení.

Pár lidí mdle zatleskalo a něco zamručelo, toť vše. Mnohem halasnější jásot si tu běžně vysloužila i daleko slabší vítězství, Trnka ale nestála o jásot.

Chtěla zvítězit.

Občas se nějaké dívky dotkne Matka válka a potom ji pustí mezi chlapce do výcvikového čtverce a učí ji bojovat. Mezi menšími dětmi se vždycky najde pár dívek, postupem času je však začnou zajímat vhodnější věci, a když ne, tak je k nim navádějí, případně na ně řvou, trýzní je a bijí, až ten ostudný plevel vyplejí a zůstane pouze nádherná květina mužství.

Kdyby hranici překročili Vansteři, kdyby zaútočili Ostrované nebo kdyby v noci přišli zloději, gettské ženy by nemusely chodit pro zbraň daleko a bojovaly by do posledního dechu, a mnohé by bojovaly zatraceně dobře. Vždycky tomu tak bylo. Ale kdy nějaká žena naposledy prošla zkouškami, složila přísahy a získala místo na nájezdu?

Vyprávěly se o tom příběhy. Zpívaly se o tom písně. Ale ani stará Fen, nejstarší člověk v Thorlby a podle některých i na světě, za celý svůj dlouhý život nic takového neviděla.

Až doteď.

Tolik dřiny. Tolik pohrdání. Tolik bolesti. Trnka je ale porazila. Zavřela oči, ucítila na zpocené tváři polibek slaného větru od Matky moře a pomyslela si, jak by na ni otec byl pyšný.

„Prošla jsem,“ zašeptala.

„Ještě ne.“ V životě neviděla, že by se mistr Hunnan usmál. Taky ale nikdy neviděla, že by se zamračil až takhle chmurně. „Já rozhoduju o podobě zkoušek. Já rozhoduju, kdy jsou u konce.“ Rozhlédl se po chlapcích jejího věku, po šestnáctiletých hoších. Někteří se dmuli hrdostí, že už zkouškami prošli. „Rauku. Teď se s Trnkou utkáš ty.“

Rauk zvedl obočí, podíval se na Trnku a pokrčil rameny.

„Proč ne?“ Protáhl se mezi svými druhy, vstoupil do čtverce, pevně si připjal štít a vytáhl z písku cvičný meč.

Byl krutý a zručný. Neměl ani zdaleka tolik síly jako Brand, jenže zase tolik neváhal. Trnka už ho ale porazila a –

„Rauk,“ řekl Hunnan a jeho sukovitý prst jel dál, „Sordaf a Edwal.“

Pocit vítězství Trnku opustil, jako když z prasklých necek odteče špinavá voda. Hoši zamumlali a Sordaf – pomalý kolohnát s mizivou představivostí, nicméně jako stvořený pro udupání protivníka, který skončí na zemi – se odkolébal na písek a začal si tučnými prsty zapínat popruhy zbroje.

Edwal – mrštný mladík s úzkými rameny a hnědou čupřinou – nevykročil hned. Trnka ho vždycky považovala za jednoho z těch schopnějších. „Mistře Hunnane, tři –“

„Jestli stojíš o místo na králově nájezdu,“ uťal ho Hunnan, „uděláš, co ti říkám.“

O místo stáli všichni. Toužili po něm skoro tolik jako Trnka. Edwal se zamračil napravo nalevo, nikdo ale nic neřekl. Neochotně si tedy mezi nim došel pro dřevěný meč.

„Není to čestné.“ Trnka byla zvyklá tvářit se bez ustání statečně a ničeho se nezaleknout, ale ta slova z ní vyšla jako zoufalé zabečení. Jako když nahánějí bezmocné jehně řezníkovi pod nůž.

Hunnan si odfrkl. „Tenhle čtverec je bojiště, slečinko, a na bitevním poli se nebojuje čestně. Ber to jako poslední lekci.“ Pár hochů se uchechtlo. Nejspíš mezi nimi byli ti, které někdy v minulosti zpráskala a zostudila. Brand ji sledoval přes pár uvolněných pramenů vlasů a tiskl si prsty ke zkrvaveným ústům. Ostatní se dívali do země. Všichni věděli, že to není čestné. Ale bylo jim to jedno.

Trnka zaťala zuby a v prstech ruky se štítem pevně sevřela váček na šňůrce kolem krku. Bojovala sama proti celému světu už kdovíjak dlouho. Jestli se o ní dalo něco říct, pak že je bojovnice. Předvede jim takový boj, že na to hned tak nezapomenou.

Rauk kývl na ostatní a začali se rozestupovat, chtěli ji obklíčit. To by nemuselo být tak zlé. Když udeří rychle a jednoho hned vyřadí, bude mít proti zbylým dvěma aspoň ždibíček naděje.

Podívala se jim do očí a zkusila odhadnout, co udělají. Edwal se nikam nehrnul, držel se vzadu. Sordaf ji sledoval a držel před sebou štít. Rauk nechal meč volně viset, předváděl se.

Jen ho tak toho úsměvu zbavit. Zkrvavit ho, a bude spokojená.

Úsměv povadl, sotva spustila bojový řev. První ránu Rauk vykryl štítem, ustoupil a odrazil i druhou, třísky jen létaly. Potom ho Trnka obelstila očima, přiměla ho zvednout štít, na poslední chvíli se přikrčila a zeširoka ho sekla do kyčle. Rauk vykřikl a zkroutil se tak, že jí obnažil zátylek. Už se zase napřahovala.

Vtom zahlédla koutkem oka jakési mihnutí a cosi nechutně křuplo. Dopad na zem skoro ani nepostřehla. Najednou ji ale dřel písek a hloupě civěla na nebe.

V tom je ten háček, když se vrhnete na jednoho a dalších dvou si nevšímáte.

Nahoře kroužili a pokřikovali racci.

Proti jasné obloze se rýsovaly černé obrysy městských věží.

Honem vztyk, říkával otec. Na zádech nic nevybojuješ.

Trnka se líně, ztěžka převalila a zpod límce jí při tom vyklouzl váček a zahoupal se na šňůrce. V celém obličeji jí tepalo.

Přes kolena se jí přelila studená vlna a pak zahlédla Sordafa, jak se chystá dupnout, a něco prasklo, jako když se zlomí suchá větev.

Zkusila se vyškrábat na nohy, ale Rauk ji nakopl do žeber a ona se překulila a rozkašlala.

Záda jí omyla voda a zase se stáhla. Z horního rtu tekla Trnce krev a kapala na mokrý písek.

„Stačí?“ zaslechla Edwala.

„Řekl jsem snad, že stačí?“ odpověděl Hunnan a Trnka pevně sevřela jílec meče a ještě jednou sebrala síly.

Uviděla, že se blíží Rauk, a když ji chtěl kopnout, tak ho chytla za nohu a přitiskla si ji k hrudi. Potom s ní škubla nahoru, zavrčela mu do obličeje a Rauk zamával rukama a převážil se.

Vrávorala k Edwalovi, spíš se motala, než že by se na něj řítila. Matka moře, Otec země, Hunnanův zachmuřený obličej i tváře přihlížejících mladíků se jí před očima houpaly a točily. Edwal ji chytil, chtěl ji přidržet, ne ji dostat na zem. Trnka ho strčila do ramene, zkroutila si při tom zápěstí, vytrhlo jí to meč a pak klopýtla, klesla na kolena a zase se zvedla, štít jí plandal na přetrženém řemeni. S prskáním a klením se otočila a ztuhla.

Sordaf stál se svěšeným mečem a zíral.

Rauk se v mokrém písku zvedal na lokty a zíral.

Brand stál se spadlou bradou mezi ostatními a všichni zírali.

Edwal otevřel ústa, ale vyšlo z něj jen zvláštní čvachtnutí podobné prdu. Upustil cvičnou zbraň a nemotorně si ohmatal krk.

Trčel mu z něj jílec Trnčina meče. Když na něj Sordaf dupl, dřevěná čepel se zlomila a zůstala z ní dlouhá tříska. Její hrot koukal Edwalovi z druhé strany hrdla a rudě se leskl.

„Bohové,“ hlesl kdosi.

Edwal klesl na kolena. Na písek se z něj řinula krvavá pěna.

Když se začal kácet na bok, mistr Hunnan ho chytil. Přiběhl Brand a pár dalších, řvali jeden přes druhého. Trnka jim přes hromové dunění vlastního srdce vůbec nerozuměla. Stála tam, kymácela se, obličej ji bolel, vlasy jí vlály ve větru a šlehaly ji do oka. Přemýšlela, jestli to celé není jen zlý sen. Určitě je. Modlila se za to. Zavřela oči, pevně stiskla víčka a pak je tiskla a tiskla.

Stejně jako když ji zavedli pod kopuli Božské síně k bílému a studenému tělu mrtvého otce.

Jenže to bylo doopravdy a tohle taky.

Když otevřela oči, hoši ještě klečeli kolem Edwala, a tak viděla jen nehybné nohy. Pískem se rozlévaly černé potůčky, potom ale Matka moře poslala vlnu, nechala je zrudnout, pak zrůžovět a následně je úplně smyla.

A Trnka poprvé po dlouhé době dostala opravdu strach. Hunnan zvolna vstal, zvolna se i otočil. Vždycky se mračil, na ni nejvíc. Teď mu však v očích svítila světélka, jaká

v nich ještě nikdy neviděla.

„Trnko Bathu.“ Ukázal na ni rudým prstem. „Prohlašuji tě za vražedkyni.“

VE STÍNECH

„Konej dobro,“ řekla Brandovi matka toho dne, kdy zemřela. „Stůj na světle.“

V šesti letech ani za mák nechápal, co znamená konat dobro. Teď mu bylo šestnáct a neřekl by, že je na tom o něco líp. Koneckonců by měl právě být hrdý jako ještě nikdy, a místo toho si pořád marně láme hlavu, jak se měl zachovat.

Bylo velkou ctí stanout na stráži u Černého křesla. Být před zraky bohů a lidí přijat mezi gettské válečníky. Přece o to usiloval, ne? Krvácel pro to. Zasloužil si to. Co si pamatoval, vždycky snil o tom, že stane ve zbroji po boku svých bratří na svatých kamenech Božské síně.

Neměl ale pocit, že by stál na světle.

„Ten útok na Ostrovany mi dělá starosti,“ pronesl otec Jarvi, čímž do kruhu vnesl spor, jak to ministři dělávají snad vždycky. „Velekrál zakázal tasit meče. Velmi ho to rozezlí.“

„Velekrál zakazuje všechno,“ odvětila Laithlin s rukou na břiše, kde nosila dítě, „a rozezlí ho taky všechno.“

Král Uthil v Černém křesle vedle ní se mírně předklonil.

„A přitom káže Ostrovanům, Vansterům a všem dalším ničemům, které přinutí tancovat, jak on píská, aby tasili meče proti nám.“

Významnými muži a ženami Gettska shromážděnými před stupínkem projela vlna vzteku. Ještě před týdnem by Brand byl ze všech nejhlasitější.

Teď ale nedokázal myslet na nic jiného než na Edwala, jak s dřevěným mečem v hrdle vychrlil rudou pěnu a vydal ten odporný prasečí zvuk. Poslední zvuk v životě. A na Trnku, jak se s vlasy přes zakrvácený obličej potácela na písku a jak jí spadla brada, když ji Hunnan označil za vražedkyni.

„Přišla jsem o dvě lodi!“ Jedna obchodnice máchla pěstí ke stupínku, až jí na hrudi poskočil drahokamy vykládaný klíč. „Nejen o náklad, ale i o muže!“

„A Vansteři zase překročili hranici!“ zadunělo hlubokým hlasem z mužské strany síně, „vypálili usedlosti a vzali dobré gettské lidi do otroctví!“

„Viděli tam Grom-gil-Gorma!“ křikl někdo, a jen co to jméno vyslovil, pod kopulí to zašumělo kletbami. „Samotného Lamače mečů!“

„Ostrované musí zaplatit krví,“ zavrčel starý jednooký válečník, „a pak i Vansteři a Lamač mečů.“

„Ovšemže musí!“ křikl Jarvi k brblajícímu davu, zvedl scvrklou levou ruku připomínající krabí klepeto a zjednal klid. „Otázkou ale je kdy a jak. Moudrý člověk čeká na svou chvíli a na válku s velekrálem nejsme ani zdaleka připraveni.“

„K válce je jeden připraven vždy.“ Uthil mírně zahýbal hruškou meče, aby se v šeru zablýskla obnažená čepel. „Anebo nikdy.“

Vždy připraven býval Edwal. Bil se za druha po svém boku, přesně jak se na gettského válečníka sluší. Zemřít kvůli tomu si snad nezasloužil.

Trnka hleděla jen a jen na sebe a tou ranou do koulí si to u Branda zrovna nevylepšila, ještě teď ho bolely. Bojovala ale do posledního dechu a ničeho se nezalekla, přesně jak se na gettského válečníka sluší. Obvinění z vraždy si snad nezasloužila.

Brand provinile zvedl zrak k velkým sochám šesti vysokých bohů, tyčícím se jako soudci nad Černým křeslem. I nad ním. Zachvěl se, jako by on sám zabil Edwala a prohlásil Trnku za vražedkyni. Přitom toho byl jen svědkem.

Byl jen svědkem a nic neudělal.

„Velekrál by mohl do války proti nám povolat půl světa,“ pronesl Jarvi trpělivě, jako když dohlížitel vysvětluje dětem základy boje. „Vansteři a Throveňané mu přísahali, Inglingové a Nížiňané se modlí k té jeho Jedné Bohyni a stařena Wexen uzavírá spojenectví i na jihu. Jsme obklopeni nepřáteli a potřebujeme přátele, máme-li –“

„Odpovědí je ocel,“ uťal ho král Uthil hlasem ostrým jako čepel. „Odpovědí musí být vždy ocel. Shromáždi gettské muže. Ukážeme těm ostrovanským mrchožroutům, zač je toho loket, jen tak na to nezapomenou.“ Zachmuření muži na pravé straně síně si na znamení souhlasu zabušili do obrněných hrudí a od žen s naolejovanými vlasy vlevo se na jejich podporu ozvalo zlostné mumlání.

Otec Jarvi sklonil hlavu. Jeho ústy měl mluvit Otec mír, ale došla mu slova. Dnes vládne Matka válka. „Tak budiž, ocel.“ Brand by měl jásat. Velký nájezd jako v písních a on coby válečník! Pořád ale vězel u výcvikového čtverce a přemýšlel, co se dalo udělat jinak.

Kdyby nezaváhal. Kdyby udeřil bez lítosti, jak se na válečníka sluší, mohl Trnku porazit, a tím by to skončilo. Nebo kdyby se ozval stejně jako Edwal, když na ni Hunnan poslal hned tři protivníky, společně to třeba mohli zastavit. Jenže se neozval. Stát proti nepřátelům na bitevním poli vyžaduje odvahu, ale člověk má po boku přátele. Stát sám proti přátelům vyžaduje úplně jinou odvahu. Takovou, jaká Brandovi scházela, a ani nepředstíral, že ji v sobě má.

„A pak je tu záležitost Hild Bathu,“ navázal otec Jarvi a při tom jméně k němu Brand střelil očima jako zloděj přistižený s rukou kolem měšce.

„Koho?“ zeptal se král.

„Dcery Storna Ostroha,“ odpověděla královna Laithlin.

„Říká si Trnka.“

„Ale její provinění je horší než píchnutí do prstu,“ pronesl otec Jarvi. „Zabila ve výcvikovém čtverci jednoho hocha a byla prohlášena za vražedkyni.“

„Kdo ji za ni prohlásil?“ zvolal Uthil.

„Já.“ Mistr Hunnan vstoupil do sloupu světla před stupínkem a na plášti se mu zablýskla zlatá spona.

„Mistře Hunnane.“ V koutku úst zahrál králi vzácný úsměv. „Dobře si pamatuji naše střety ve výcvikovém čtverci.“

„Krásné vzpomínky, můj králi, byť pro mě bolestivé.“

„Ha! Viděl jsi tu vraždu?“

„Zkoušel jsem nejstarší žáky, abych posoudil, kdo je hoden zúčastnit se nájezdu. Trnka Bathu byla mezi nimi.“

„Jen se ztrapňuje, když usiluje o místo válečníka!“ křikla jedna žena.

„Ztrapňuje nás všechny,“ přidala se jiná.

„Ženská nemá na bitevním poli co dělat!“ zabručel kdosi z mužů a ženy i muži mu přikyvovali.

„Není snad ženou sama Matka válka?“ Král ukázal na vysoké bohy tyčící se nad nimi. „My jí pouze dáváme vybrat. Kdo je hoden, o tom rozhoduje Matka vran.“

„A Trnku Bathu si nezvolila,“ opáčil Hunnan. „Ta holka je zákeřná jako had.“ Velká pravda. „Přichystanou zkouškou neprošla.“ To je pravda jen zčásti. „Vzepřela se mi a zabila mladého Edwala.“ Brand zamrkal. Nebyla to sice úplně lež, ale do pravdy to mělo daleko. Hunnan zavrtěl hlavou, šedý plnovous se jen zakýval. „A tak jsem přišel o dva žáky.“

„Taková nedbalost,“ podotkl otec Jarvi.

Mistr výcviku zaťal pěsti, jako první ovšem promluvila královna Laithlin. „Jaký je za takovou vraždu trest?“

„Rozdrcení kameny, má královno.“ Ministr to pronesl klidně, jako by se jednalo o rozdrcení brouka, a nikoli člověka, a ke všemu ještě člověka, kterého Brand zná po většinu života. Člověka, kterého skoro stejně dlouho nemá rád, ale i tak…

„Zastane se Trnky Bathu někdo?“ zaburácel král.

Ozvěny jeho hlasu se vytratily do hrobového ticha. Teď nastal čas mluvit pravdu. Konat dobro. Stát na světle. Brand se rozhlédl po Božské síni, slova ho svrběla na rtech. Uviděl Rauka s úsměvem ve tváři. I Sordafa, jehož těstovitá tvář připomínala masku. Nic neřekli.

Ani Brand nic neřekl.

„Těžká věc, odsoudit k smrti někoho tak mladého.“ Uthil vstal z Černého křesla. Zbroje zachřestily a košile zašustily, všichni vyjma královny poklekli. „Ale od správného řešení nemůžeme upustit jen proto, že nám přináší bolest.“

Jarvi ještě víc sklonil hlavu. „Vykonám spravedlnost dle zákona.“

Uthil natáhl ruku k Laithlin a pak společně sešli po schodech ze stupínku. Trnku Bathu rozdrtí kameny.

Brand nevěřícně zíral, bylo mu zle. Myslel si, že někdo ze všech těch hochů se určitě ozve, vždyť jsou na to čestní dost. Nebo že to objasní Hunnan coby vážený dohlížitel. Nebo že pravdu odhalí král či královna, jelikož jsou moudří a spravedliví. Bohové takovou nespravedlnost nedopustí. Někdo něco udělá.

Možná že všichni stejně jako on čekali, že to do pořádku dá někdo jiný.

Král odcházel, rovný v zádech, s mečem v náručí, a oči šedé jako železo upíral před sebe, nedíval se napravo ani nalevo. Královna tu a tam na někoho nepatrně kývla, což poddaní přijímali jako dar, a občas k tomu či onomu šťastlivci prohodila, že by ji měl navštívit ve vážné obchodní záležitosti v její účtárně. Šli stále blíž a blíž.

Brandovi duněl v uších tlukot srdce. Otevřel ústa. Královna na něj na okamžik upřela zmrazující pohled a on zůstal zticha a nechal je jít. Cítil se zahanbený, ba přímo hanebný.

Sestra mu vždycky říkala, že nemusí napravovat svět. Ale kdo tedy, když ne on?

„Otče Jarvi!“ vyhrkl přespříliš nahlas, a když se k němu ministr otočil, zase až příliš tiše zaskřehotal: „Potřebuji s tebou mluvit.“

„O čem, Brande?“ To ho zarazilo. Nenapadlo ho, že by ho Jarvi mohl byť jen trochu znát.

„O Trnce Bathu.“

Dlouhé ticho. Ministr byl možná jen o pár let starší než Brand, měl bledou pleť a bledé vlasy, jako by z něj někdo vymyl barvu, byl tak vyzáblý, div že ho neodfoukl vítr, a navíc ta mrzácká ruka, ale takhle zblízka byl z jeho pohledu cítit led. Bylo v něm cosi, co bralo Brandovi odvahu.

Teď už ale není cesty zpět. „Není to žádná vražedkyně,“ zamumlal.

„Král si myslí, že je.“

Bohové, Brandovi vyschlo v krku, ale pokračoval, jak se na válečníka sluší. „Král u toho nebyl. Neviděl to, co já.“

„Cos viděl?“

„Bojovali jsme o místo na nájezdu –“

„Víckrát mi neříkej, co už vím.“

Nešlo to ani zdaleka tak hladce, jak Brand doufal. Tak už to ale s nadějemi bývá. „Trnka bojovala se mnou a já zaváhal… Měla to místo dostat. Jenže mistr Hunnan na ni poslal další tři.“

Jarvi se ohlédl po lidech pomalu proudících z Božské síně a přistoupil o něco blíž. „Tři najednou?“

„Edwal byl mezi nimi. Vůbec ho nechtěla zabít –“

„Jak si proti těm třem vedla?“

Brand zamrkal, otázka ho zaskočila. „No… větší ztráty byly na jejich straně.“

„To nepochybně. Zrovna před chvílí jsem utěšoval Edwalovy rodiče a sliboval jim spravedlnost. Trnce je tedy šestnáct zim?“

„Trnce?“ Brand nechápal, jak to souvisí s jejím trestem.

„Myslím… že ano.“

„A celou dobu se ve výcvikovém čtverci vyrovnala hochům?“ Změřil si Branda očima. „Mužům?“

„Obvykle je i předčila.“

„Musí být velmi divoká. Velmi odhodlaná. Velmi tvrdohlavá.“

„Co tak můžu soudit, hlavu má tvrdou, jako by byla skrz naskrz z kosti.“ Pak Brandovi došlo, že tím jí asi nepomůže, a slabě zahuhlal: „Ale… není zlá.“

„To o svém dítěti soudí každá matka.“ Jarvi si ztěžka povzdechl. „Co mám podle tebe dělat?“

„Podle… mě?“

„Mám tu problémovou holku osvobodit a znepřátelit si Hunnana a rodinu toho kluka, nebo ji mám nechat rozdrtit kameny, abych jim udělal radost? Co radíš?“

Brand nečekal, že by měl radit. „Asi… bych se řídil zákonem.“

„Zákonem?“ Otec Jarvi si odfrkl. „Zákon je spíš Matka moře než Otec země, pořád je v pohybu. Zákon je loutka, Brande, můžu si s ním dělat, co chci.“

„Jen jsem si říkal, že bych měl někomu povědět… no… pravdu.“

„Jako by pravda byla vzácná. Najdu ti tisíc pravd pod každým podzimním listem, Brande: každý má svou. Nad tím jsi ale nepřemýšlel, že? Chtěls mi jen předat to břímě. Vřelé díky! Jako by nestačilo, že musím zabránit tomu, aby Gettsko vstoupilo do války s celým Mořem střepů.“

„Myslel jsem… že udělám správnou věc.“ Konání dobra mu najednou nepřipomínalo oslnivou zář, jasnou jako Matka slunce, spíš šalebnou hru stínů v Božské síni.

„Správnou pro koho? Pro mě? Pro Edwala? Pro tebe? Tak jako máme každý svou pravdu, máme každý své dobro.“ Jarvi přistoupil ještě blíž a promluvil ještě o něco tišeji. „Mistru Hunnanovi by mohlo dojít, že jsem se pravdu dozvěděl od tebe, a co pak? Přemýšlel jsi o následcích?“

Table of Contents

I VYVRŽENCI

KDO JE HODEN

VE STÍNECH