Copyright © 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Jana Broučková, 2020

ISBN 978-80-7617-989-9

LISTOPAD 1939

Moře běsnilo a házelo malou loďkou na nocí ztemnělých vlnách sem a tam. Hlučné, běsnící peklo, ponuré a smrtící. Margot seděla v malé kajutě rybářského člunu, oběma rukama se pevně držela dřevěné lavice a oknem hleděla na tmavě šedé vlnobití Severního moře. Výhled byl rozmazaný, protože okno bylo neustále zahaleno zpěněnými vlnami. Čím dál tím víc byl slyšet hukot moře a zlověstné kvílení severovýchodního větru. Každou chvíli se před oknem mihla tmavá vrávorající postava, vzpírající se proti větru, držící se přitom jednou rukou zábradlí, aby ji vichr nestrhl s sebou přes palubu. Byl to Jean, kapitán. Za kormidlem stál Claude. Když řval své povely, jeho hluboký drsný hlas byl slyšet dokonce i přes řádění všech živlů.

„Jersey!“ vykřikl Claude.

„Nikdy v životě!“

To byl Jean, musel teď stát hned vedle kormidelníka. Jeho hlas byl jemnější a trochu chraplavý. Byl to ještě mladý, šlachovitý, zrzavý Norman.

„Co tedy jiného?“ křičel Claude.

„Herpin!“

„To není možné!“

„Herpin! A za ním Grouin.“

„Vem to čert!“

„Na levoboku se musí nacházet Cécembre!“

Mladá dívka v kajutě chápala jen pramálo z toho, co slyšela. Vždyť také několik slov pohltily vítr a psí počasí.

I přesto jí však bylo jasné, že se odchýlili od původního kurzu. Neležel snad ostrov Jersey jižně od Cherbourgu, odkud vyrazili? Avšak město Portsmouth na anglickém pobřeží se nacházelo na severu. Na mapě to vypadalo tak jednoduše, jen malý kousek, se člunem ho bylo jednoduché zvládnout, člověk by to mohl dokonce i přeplavat. Avšak ve skutečnosti mezi ní a záchranným anglickým pobřežím leželo jedno šedé monstrum: rozbouřené kypící moře, které se chystalo je všechny do jednoho pohltit.

„Kvůli jedné Němce…,“ zaslechla opět Claudův hluboký hlas. Znělo to opovržlivě a to bolelo. Dříve byla vždy hrdá na to, že je Němka. Dříve, když ještě nevěděla, že existují dva druhy Němců.

„Také jsi to mohl nechat být.“

„Z čisté dobromyslnosti…“

„Skutečně? A peníze?“

„Nestojí za to se utopit!“

Příbojová vlna se přehnala přes palubu rybářského člunu a pleskla do okna kajuty. Margot strnula, bála se, že se sklo rozbije. To však odolalo. Poté, když mořská voda zmizela opět v moři, měla pocit, že vidí nad hřebeny vln v mlhavé šedi nějaký světlý bod. Že by hvězda? Nebo snad maják? Jean vrávoral kolem kajuty k přídi lodi, chvíli tam setrval a vracel se zpět. Když rozrazil dveře kajuty, pronikly dovnitř na Margot běsnící vlny a ledový vítr. Promáčený rybář stanul před ní, kymácení lodi vyrovnával nepatrnými pohyby těla, jako by s lodí srostl. Rysy jeho obličeje nebyly v přítmí téměř rozpoznatelné, jen oči mu jasně zářily.

„Musíme přečkat bouři, slečno. Žádný strach, není to poprvé, co jsme za takového počasí venku.“

Mluvil pomalu, jako by hovořil k dítěti.

Bezpochyby ji chtěl uklidnit, avšak pronikavý pohled jeho světlých očí vypovídal o něčem jiném. Už když včera večer balancovala přes úzké prkno na loď, na ni takto upřeně hleděl. Měla z něho strach.

„Kdy… kdy budeme v Portsmouthu?“

„V Portsmouthu?“

Její strach vzrostl. Proč se diví? Bylo přeci dohodnuto, že ji tento člun přepraví na druhou stranu do Anglie.

„Ano, v Portsmouthu. Nebo někde jinde na anglickém pobřeží…“

Otřel si rukou mokrý obličej a popotáhnul nosem. Zítra by tam měli dorazit. S mezizastávkou v Jersey, kde si musí odpočinout.

„Tam vzadu se vyjasňuje,“ vysvětloval. „To nejhorší máme za sebou.“ Světlé oči na ni přestaly upřeně hledět. Než za sebou přibouchnul dveře, zesílil na okamžik hukot a kvílení živlů. Margot se opuštěná krčila na lavici, chvěla se chladem, vydaná na pospas strachu. Ach, mohla si za to všechno jen sama. Mohla za to její hloupá pýcha, její umíněnost. Nebyli všichni čtyři srdečně přijati v Paříži? Nepřenechali jim velkoryse teta Sybille a strýc Marcel dva pokoje ve svém bytě? Avšak ona nikdy nemohla tetu Sybille vystát a nenáviděla představu, muset jí být za něco vděčná. To raději na druhou stranu do Anglie k tetě Florence.

Zítra, pomyslela si a upnula se na tuto naději. Jen pár hodin zdržení na Jersey zůstane schovaná zde v kajutě, schoulí se a pokusí se spát. Zítra už bude na anglickém pobřeží. Bouře polevovala, ustávala. Pak bude její převoz maličkost. Oba dostali peníze a po příjezdu jim vyplatí zbytek.

Měli by dodržet slovo – už kvůli penězům. Zítra. Možná už večer. Pokud to počasí dovolí. Nejpozději pozítří bude sedět u tety Florence na pohovce, popíjet čaj a vyprávět jí o dobrodružné plavbě…

Chvějíc se, ovinula si paže kolem těla a zády se opřela o stěnu kajuty. Jean říkal pravdu: člun se již tak divoce nekymácel, moře se uklidňovalo, jen sem tam šlehla příbojová vlna do okna a rozostřila výhled ven. Šedé monstrum se unavilo, převalilo se ještě párkrát tam a zpět a plivalo slanou pěnu proti neodbytné rybářské lodi na svých bedrech. Brzy se již mořská saň vrátí do svého pelechu na samotném mořském dně a její dech se zklidní.

Uvolnila křečovitě napjaté svaly a zadívala se na světlo na druhé straně, které se nad bublajícími černými vlnami zdálo být větší a jasnější.

Skutečně, maják. Tam na druhé straně byla pevnina, možná Jersey nebo nějaký jiný ostrov v průplavu. Jen si pár hodin odpočinou, říkali. Muži byli unavení, to chápala. I ona sama byla naprosto vyčerpaná, strach, že se v šedých vlnách utopí, či křečovité držení těla, aby to s ní neházelo sem a tam; napětí bylo zkrátka až příliš silné. Oční víčka jí poklesla a navzdory nepříjemnému držení těla ji přepadl osvobozující spánek. Nebyl to pořádný spánek, jen lehké podřimování, které zahnalo strach a dalo průchod pěkným představám. Viděla se jako malá holčička v zahradním domku rodičů, jak poskakuje ze schodů na měkký trávník a běží ke smuteční vrbě, pod jejímiž hustě visícími větvemi si zařídila domeček pro panenky. Viděla Lulu, trojbarevnou rozvernou kočku, jak probíhá křovím, a na druhé straně Jette, jak v prádelně věší otcovy bílé košile. Ty se v letním vánku nadouvaly jako živé bytosti s dlouhými pažemi…

„Zatraceně. Do hajzlu. To není žádná rybářská loď…“

„Klídek. To je pobřežní stráž. Bretaňská. Z Dinardu nebo St. Malo…“

Vytrhla se ze snů a hlavou se silně praštila o stěnu kajuty. Zasténala a posadila se. Dorazili už do přístavu? Musela zamžourat, protože rybáři na přídi zapálili silně zářící lucernu.

„To nejsou Bretaňci, aby to čert vzal. To jsou Němci…“

„Co tady ti bastardi hledají?“

„Zanesla je sem bouřka. Stejně jako nás.“

„Že mi ale není do smíchu…“

Najednou opět Margot projel celým promrzlým tělem strach. Třesouc se vstala, přistoupila blíže k malému oknu a uviděla černý obrys lodi. Byla větší než rybářská loď, na které se právě nacházela. Byla osvětlená dvěma lucernami, díky nimž se dalo na palubě rozeznat několik námořníků.

„Odřízli nám cestu…“

„Proklatě! Prudce na pravobok!“

„Kam? Na útesy?“

„Zůstaň v klidu. Co by vlastně mohli chtít. Jsme rybáři.“

Margot fascinovaně hleděla na osvětlenou palubu německé lodi. Byla široká, trup bílý, námořníci měli světlé oblečení a na první pohled se zdálo, že rozrušeně pobíhají sem tam, avšak ve skutečnosti poslouchali rozkazy důstojníka. Na okamžik byla na tuto krásnou loď, na které všechno tak jasně a spořádaně fungovalo, téměř pyšná. Loď se přiblížila, trup výrazně vzrostl, byl stále větší, až se zdál obrovský, hrozivý. Náhle se ozval hluboký, pronikavý varovný signál.

Bože, narazí do nás, pomyslela si s hrůzou.

Děsivá představa, jak padá do hlubin moře spolu s roztříštěným rybářským člunem, ji hnala ke dveřím. Škubla s nimi, konečně je prudce rozrazila a probojovávala se ven. Bouřka a déšť jí otřásly, příbojová vlna, která se přehnala přes palubu, ji srazila na podlahu. Těžce oddychovala, lapala po dechu, pokoušela se pevně chytit zábradlí, avšak voda s ní silně hodila jako s nějakým lehkým korkem a mrštila ji proti stěně kajuty. Někdo křičel něco, co znělo jako „zatracený spratek“, pak ale ohromující zvuk lodní sirény přehlušil všechny ostatní zvuky.

Další příbojová vlna se na ni vrhla, popadla ji do svých ledových spárů a smetla ji přes palubu. Teprve když se potopila do ledové vody a pohltila ji mokrá temnota, pochopila. Na okamžik byla jako omráčená, potápěla se, polykala mořskou vodu, opět se vynořovala a vlny se přes ni stále znovu a znovu převalovaly. Pak začala bojovat, malý človíček proti obrovskému šedému mořskému monstru – prostě beznadějný boj…

BŘEZEN 2010

„Přijde ti normální, aby si dospělý muž celý den jen hrál?“

Kateřina ho slyšela už na schodech v chodbě činžovního domu: neustále hlasitě mluvil do mikrofonu se svými spoluhráči, dával příkazy, chválil, káral, vysvětloval novou herní taktiku. Když teď vstoupila do obývacího pokoje, ani jednou se na ni neobrátil, tak byl pohroužen do hry. Psací stůl, na kterém ležel notebook, byl posetý papírky od bonbonů, mezi tím ležel talíř se zbytky jídla, prázdné krabičky od cigaret, přeplněný popelník, otevřená láhev coca-coly.

„Uvařil jsi něco?“

Otázka byla zbytečná, avšak přinejmenším se teď na ni alespoň podíval, ušklíbl se na pozdrav a oznámil svému neviditelnému partnerovi, že musí chvíli počkat. Posunul mikrofon na hlavě kousek stranou.

„Nic tady nebylo. Nanejvýš nudle s omáčkou ze sklenice. Chtěla bys jet raději do supermarketu?“

„Jsem unavená!“

„To bude dobrý. Tak pojedu já, za chvíli, jen co…“

Otočil se k ní opět zády, narovnal si mikrofon a pokračoval v klábosení se svým spoluhráčem. Na obrazovce se pohybovali draci mezi středověkými domy, bojovali tam rytíři v brnění, šlechetní starci a napůl oděné, bojechtivé panny. Kateřině se dokonce zdálo, že rozeznává i krysy, opice a netopýry, ale nebyla si úplně jistá.

„To není žádná hra pro děti,“ vysvětloval jí. „Je to komplikovaný umělý svět. Druhá dimenze. Boj, ve kterém záleží na tom, kdo zvládá nejlepší taktiku a dokáže si ji dohodnout společně se spoluhráčem nebo i více spoluhráči.“

Při úspěšných akcích se může člověk dostat do vyššího kola – Patrik mezitím dosáhl opravdu vysoké úrovně, a proto musel hru denně hrát, jinak by o dosaženou úroveň zase přišel.

Kateřina odnesla tašku plnou knih do ložnice, kde si u okna zřídila pracovní místo. Rozmrzele si prohlédla hromadu červených vázaných sešitů ležících na poličce – práce z němčiny musely být do pozítří opraveny, což znamenalo, že bude opět muset pracovat do noci. Přinejmenším zde v ložnici měla klid, neboť Patrik měl ve zvyku ztvrdnout u počítače až dlouho do rána. Proto také nikdy nevstával před polednem a často lamentoval, že ho její budík, který zvonil v půl sedmé, budí z nejhlubšího spánku.

Otevřela vyklápěčku, aby dovnitř vpustila alespoň trochu čerstvého vzduchu, a uhladila pomačkaný přehoz přes postel. Ne, nebyla puntičkářská, jak tvrdil, ale nepořádek v místnosti, kde pracovala, nesnášela. Její matka svého času ještě přikrývky uhlazovala pomocí násady na koště; parádní polštáře byly neustále čerstvě naškrobené. Neustlaná postel znamenala pro Elli von Stadenovou vrchol nepořádku, ukázku morálního úpadku. Dříve Kateřina před návštěvou matky potřebovala hodiny, aby uvedla svůj malý byt do celkem přijatelného stavu. Nyní už to nebylo nutné – její matka byla dementní a při jejích vzácných návštěvách jí musel otec vysvětlovat, že se nachází v Bockenheimu, v bytě své dcery Kateřiny, a že ten tmavovlasý mladý muž, který s ní tak okouzlujícím způsobem hovoří a podává jí kousek koláče na talíři, je její budoucí zeť Patrik Sonnenweiler. Máma seděla na gauči a přežvykovala jablečný koláč jako nějaké malé dítě – hrozný pohled. Kateřině bylo především líto otce, který se obětavě o svou ženu staral.

V malé vestavěné kuchyni to bylo cítit spáleninou. V troubě našla zbytek připálené pizzy, na kterou Patrik zřejmě v zápalu hry zapomněl. Kateřina znovu zabouchla dveře trouby a krátce zkontrolovala ledničku – dvě láhve piva, krabička margarínu, okoralý kus ementálu, několik otevřených plechovek ryb, hovězího masa a kukuřice, z čehož ani jedna nevypadala zrovna důvěryhodně. V chlebníku zbyly ještě dva plátky plesnivého chleba. Na něj si rozetřela margarín, nastrouhala ementál a zmizela v ložnici. Chutnalo to hrozně – ale od druhé přestávky nejedla a umírala hlady.

Po tom skrovném jídle byla tak unavená, že vážně přemýšlela, zda si nemá zalézt do postele a trochu se prospat. Šest hodin vyučování, dohled o přestávkách, pak ještě konference – to leze na mozek. Teď bylo skoro pět hodin; kdyby se jen na malou chvilku natáhla, mohla by potom…

V její tašce plné knih zabzučel mobilní telefon, automaticky vyskočila, aby hovor přijala. Byla to Brigitte Gebauerová, mladá kolegyně, téměř kamarádka, přestože Kateřina s tímto pojmem nakládala velmi úsporně. Gitty byla velmi přátelská kolegyně, takže to bylo nejspíš to správné označení.

„Ahoj, Katy! Neruším tě při něčem?“

„Ne, vůbec ne. Chtěla jsem si právě lehnout, byl to dlouhý den…“ Gitty bohužel neměla smysl pro jemné náznaky. Ujistila Kateřinu, že je také „úplně hotová“, a vrhla se na ni s prosbou. „Ty, já mám jednoho adepta v devítce, který mi kazí celou skupinu. Už jsem se ptala i Günthera, zda by si ho nevzal, ale řekl, že má už tak dost problémových žáků, víc že by jich nezvládl.“

Samozřejmě jeden z těch, co opakují ročník. Opakuje poctivě devítku, poté co si také zopáknul i osmičku, takže je nejméně o dva roky starší než všichni ostatní. To, že jeden z důvodů bylo i přistěhovalectví, nebylo nic zvláštního. Ve většině tříd byl jen jeden či dva němečtí žáci, zbytek pocházel z celého světa. Tento se jmenoval Ahmed a byl Kurd.

„Víš, já nemám nic proti tomu, že se problémový žák přesouvá sem tam mezi třídami,“ řekla Kateřina pomalu a pošilhávala toužebně po své posteli. Nepočítala však s Gittyinou vytrvalostí. Ve třídě vzniklo velké nepřátelství mezi Ahmedem a třemi tureckými chlapci, včera se situace vyhrotila a ona se zoufalstvím jen s námahou „držela nad vodou“. Byla úplně v koncích.

„Když ho nikdo neprovokuje, je to opravdu milý hoch,“ ujišťovala.

„A není vůbec hloupý, jen v němčině vázne, ale do toho se lehce dostane, když ho projednou nechají ostatní v klidu. Ty přece víš, jak to je – doma mluví jen kurdsky…“

Najednou byl z rušitele klidu pilně studující hoch, někdo zodpovědný, dobrý počtář a vůbec opravdu příjemný chlapec. Mohli za to jen ti tři Turci, kteří ho opakovaně provokovali… Kateřina měla dostatek zkušeností, aby dokázala správně věc vyhodnotit. Ahmed byl jeden z těch agresivních mladíků, kteří vězí v problémech až po uši. Takové žáky šlo jen těžko zvládat, a jako žena už vůbec ne.

„Promluvíme si o tom znovu zítra, Gitty. Nyní jsem moc unavená…“

Brigitte byla zklamaná, bylo jí to slyšet na hlase. Zítra nebude mít moc času – ale dobrá. Solidarita mezi kolegy je holt jiná věc…

„Uvařil ti Patrik něco dobrého?“ zeptala se.

„Chce to udělat později…“ Kateřina si vlezla do postele s mobilem u ucha.

„Později? No ano, já zapomněla. Pán musí nejprve dobýt vesmír, není to tak?“

Kateřina zívla.

„Přihlásil se už konečně na bakaláře?“

„V zimním semestru…“

Proč ji ta neodbytná osoba nenechá konečně v klidu? Měla by mobil jednoduše vypnout a pak se vymluvit na to, že jí došla baterka. Kateřina však takové podvody neměla ráda.

„Skutečně nechápu, Katy, jak můžeš s takovým člověkem tak dlouho vydržet. Studuje jednou to, podruhé zas ono a nechává se od tebe živit. Je alespoň dobrý v posteli? Pokud ani v tom za nic nestojí, pak bys tu záležitost měla ukončit. Lepší hrozný konec než hrůza bez konce…“

„Prosím, Gitty, nechme tenhle rozhovor na jindy. Chtěla bych si jít teď lehnout, musím potom ještě pracovat…“

„No dobře, nic mi do toho není,“ řekla Gitty uraženě. „Však já ti dobře rozumím, Katy. Je vždy těžké rozejít se se svou první láskou. Byl přece první – nebo snad ne?“

„Uvidíme se tedy zítra…“

Zmáčkla červené tlačítko a cítila se osvobozená. Lepší hrozný konec než hrůza bez konce. Je ironií, že právě Gitty věřila, že jí musí dávat rady. Brigitte, která od té doby, co ji před čtyřmi lety poznala, vyhodila ze dveří již třetího „životního partnera“ a momentálně byla opět sama. Život s partnerem prostě měl své vzestupy a pády, to se muselo vydržet, i když to bylo těžké. Člověk se hned při první hádce nerozcházel, naopak držel při sobě, postavil se k životu čelem, splynul v jedno. Už kvůli dětem. Odkud vlastně tyto moudrosti má? Od své matky? Možná. Odložila mobil na noční stolek, otočila se na bok a podsunula si správně polštář. Jak bylo příjemné moci si konečně přetáhnout přikrývku přes hlavu, schovat se před všemi obtížemi a starostmi v šeru příjemné postelové svatyně.

Vzestupy a pády… Ve skutečnosti se v poslední době v jejich vztahu objevilo více pádů a téměř žádný vzestup. Vlastně vůbec žádné vzestupy. Ty byly jen na začátku vztahu, před sedmi lety, když byla vroucně zamilovaná. V té době jí bylo osmnáct, právě odmaturovala a vlastně se chtěla stát malířkou. Místo toho začala studovat umění a francouzštinu a první člověk, se kterým se na frankfurtské univerzitě setkala, byl Patrik. V té době ji velmi zaujal. Se vším si věděl rady, večer ji brával do hospody a – ano, to Brigitte zcela správně odhadla – zasvětil ji také do umění lásky. Byl důkladný, na začátku měli sex přinejmenším dvakrát denně. Později už jen jednou týdně, pak jen jednou za dva týdny a nyní…

Kdy že to vlastně spolu spali naposledy? Možná někdy minulý měsíc. Ale koneckonců to nebylo ve vztahu to nejdůležitější. Mnohem důležitější byla lidskost…, že se lidé vzájemně respektují… důvěřují si… hodí se k sobě…

„Katy? Hej, zlato! Spíš jako dudek.“

Seděl na okraji postele a hladil ji po vlasech. Pošimral ji na spánkem rozpálené tváři a zavrtal jí ukazováčkem do pravého ucha. Blaženě zabručela a přetočila se na záda. Na okamžik ucítila jeho ruce na svých ňadrech. Pokusil se sundat jí podprsenku, rychle toho ale zase nechal.

„Myslel jsem, že chceš jít nakupovat,“ zamumlal s mírnou výčitkou.

„Je už skoro sedm.“

„Já? Neříkal jsi, že potom zajdeš nakoupit ty?“

Svraštil čelo, jako by si nemohl vzpomenout. Nějakou dobu už nosil vlasy sčesané do čela, aby tím zakryl své „začínající kouty“, a používal velké množství tužidla na vlasy, aby maskování vydrželo při sebemenším závanu větru.

„No dobrá,“ podotkl. „Já nakoupím, ty uvaříš.“

„Vynes při tom odpadky,“ požádala ho.

Obrátil oči v sloup. Koš nebyl přece ještě úplně plný.

„Vyhoď odpadky ze svého psacího stolu a hned bude plný!“

„Provedu, nejvyšší paní učitelko,“ řekl sarkasticky. „Přijde teď ještě přednáška ve smyslu: ,Co vlastně celý den, když já jsem ve škole, děláš? Jak to, že jsi neuklidil? Neumyl okna? Neustlal postel?‘ No, poslouchám, madame von Stadenová. Rád si tvé kázání opět poslechnu, i když musím přiznat, že už je znám nazpaměť…“

Musela vynaložit veškerou energii, aby zůstala klidná. Nemělo vůbec žádný smysl nechat se od něj vyprovokovat. Miloval slovní souboje, vynikal v ironii a výmluvnosti, kromě toho se mu pokaždé podařilo výchozí situaci kompletně převrátit, takže si Kateřina nakonec vždy připadala jako viník. V tomto případě to bylo bohužel obzvlášť snadné, neboť někde hluboko v její mysli stále vězela představa, že za domácnost je zodpovědná žena a nikoli muž.

„Stejně musíš tak jako tak sejít dolů, takže ty odpadky můžeš vzít hned s sebou.“

„Mám při tom také umýt schody a nově vymalovat stěny na chodbě?

Kudy beztak musím projít?“

„Nebuď pošetilý.“

„Ty opravdu dokážeš jít s tím svým puntičkářstvím jednomu na nervy!“

Nechal to být, vyskočil z okraje postele a oznámil, že pro snadnější vyřízení si s sebou vezme její peněženku. Sám vydělával jen sporadicky tím, že pro menší společnosti navrhoval internetové stránky. Kateřina měla jen malý přehled o tom, jaké měl k dispozici finanční prostředky; momentálně se zdálo, že je docela na suchu.

Její únava zmizela, tak vstala a začala uklízet kuchyň, vyskládala špinavé nádobí do myčky, umyla dva hrnce a pánvičku, setřela pracovní desku. Spokojeně zjistila, že s sebou vzal pytel s odpadky. No tedy. Patrik byl jako nějaké tvrdohlavé dítě; člověk jen musel zůstat klidný a neústupný, jedině pak někdy došel k cíli.

Byl zpátky rychleji, než očekávala. Vybalil nákup a společně uložili věci do ledničky. Samozřejmě opět koupil steaky, k tomu spoustu bílé klobásy, kterou neměla ráda, a na zítra řízek a hranolky.

„Speciálně pro tebe jsem vzal jeden salát!“

Postaral se o steaky, které ona údajně neuměla správně připravit, k tomu si umyla salát a připravila dresink. Během toho, co v kuchyni společně kutili, cítila příjemný pocit důvěrnosti. Patrik si pro sebe broukal, pohrával si s dózami na koření a s obracečkou na smažení. Ona míchala jogurt s majonézou a mraženými bylinkami, které ještě našla. Pak prostřela stůl. Když se kolem sebe protahovali, objal ji občas kolem pasu a zabořil bradu do jejích ramen.

„Co očekáváš od dezertu, zlato?“

„Mnoho!“

Potrhle se zahihňala. V lednici ještě našla načatý ryzlink, domíchala salát a běžela do obývacího pokoje, aby donesla pořádné sklenky. Letmo pohlédla do zrcadla v chodbě a rychle si upravila vlasy. Téměř v týlu si sponou sepnula hladké, špinavě blond vlasy. Neměla by vyzkoušet trvalou? Nebo rezavě červený melír? Měla tak málo odvahy něco změnit. I co se oblečení týká. Neustále nosila jen kalhoty a svetr, nanejvýš někdy halenku, sukni jen zřídkakdy, minisukni nikdy. Už kvůli studentům.

Možná za to mohla ona, že Patrik ztratil zájem. Nic se sebou nedělala. I její tvář zpřísněla a nepřibyly jí vrásky na čele? Není divu – práce ve škole vyžadovala plno síly a pocitů úspěchu bylo poskrovnu.

Patrik byl po obrovském steaku ve skvělé náladě. Vyprávěli si, co za celý den prožili, Patrik komentoval její informace ze školy, ona se snažila pochopit, jaká imaginární nebezpečí překonával společně se svými kumpány, které nepřátele vymýtili a které vyhodili do vzduchu. Víno se postaralo o zbytek – pro jednou to zase bylo jako dřív, cítila se v bezpečí, zdálo se, že ji chápe. Podvědomě po něm zatoužila a byla plná očekávání. Smáli se baculaté sousedce, která dnes v poledne rozbila na schodech láhev limonády a pak musela všechny schody od shora až dolů do přízemí umýt. Patrik se dotkl její ruky, pevně ji chytil a něžně políbil konečky jejích prstů. Zachvěla se. Věděl přesně, že se může z takového doteku zbláznit.

„Půjdeme vedle?“

Jedním lokem vyprázdnil svou sklenici vína, lesknoucíma očima pozoroval, jak vstala a procházela kolem něj do chodby. Dostihl ji před korkovou nástěnkou hned vedle dveří do ložnice, zezadu ji objal a začal ji pevnými, krouživými pohyby masírovat. Kateřina se poddala dotekům. Znala již jeho postup, nikdy ho nezměnil, přesto jej milovala a všechno, co dělal, jí připadalo naprosto báječné.

„Líbí se ti to? Bude toho ještě mnohem víc. Pryč s tím zatraceným svetrem, paní učitelko…“

„Paní učitelka“ byl nový pojem, který se jí ale vůbec nezamlouval. Vytrhlo ji to z příjemného rozpoložení a náhle ji upoutal červený lístek přišpendlený na nástěnce. Co to na něm stálo?

NEMOCNICE SVATÉ KATEŘINY… ODDĚLENÍ 3… KARDIOCHIRURGIE

„Co… co to je za poznámku?“

Chvíli mu trvalo, než pochopil, krátce zvedl hlavu a pak zase pokračoval ve svém úsilí. „Později,“ zamumlal a dál ji líbal na krk.

Dech mu voněl po víně, což jí náhle bylo nepříjemné. A také si mohl umýt zamaštěné ruce.

„Co je s nemocnicí.“

Musel vycítit, že mu již nevěnuje pozornost, pustil ji, zhluboka se nadechl a pak poznamenal, že se stejně chtěl jít dívat na sportovní zpravodajství. „Na tohle jsem úplně zapomněl. Dnes ráno volal tvůj otec. Leží v nemocnici Svaté Kateřiny a nejspíš ho budou dnes nebo zítra operovat.“

„Cože?“

Otočila se, naprosto bez sebe zděšením. Operovat? Z jakého důvodu?

Nikdy si přece na žádné potíže nestěžoval. Operovat? A se srdcem?

Patrik se ji snažil konejšivými pohyby rukou uklidnit a ubezpečoval ji, že nemá žádný důvod si dělat starosti.

„Pokud jsem dobře rozuměl, budou mu dělat bypass. Rutinní záležitost. Myslí, že ho za pár dní z kliniky propustí. Jenom chtěl, abychom to věděli…“

Nemohla tomu uvěřit. Otec už mohl mít operaci dávno za sebou a jí o tom nikdo nic neřekl. Dnes ráno. Kdy přesně? Proč jí to nezavolal do školy? Mohla se vykašlat na konferenci a jet do nemocnice… Najednou jí přišlo nevhodné stát tu s holým poprsím, zvedla svetr a navlékla si ho.

„Můj ty Bože – jindy jsi vždycky naštvaná, když ti do školy zavolám!“

„A proč jsi nic neřekl, když jsem přišla domů?“

„Holt jsem na to zapomněl. To se přece může stát! Ty snad jsi dokonalá? Nikdy na nic nezapomeneš?“

Stáhla se, pochopila, že jen pramálo pomůže mu teď něco vyčítat. Hluboce ji však ranil. Nikdy neměl jejího otce rád; to zcela určitě podpořilo jeho zapomnětlivost.

„A co je s matkou? Kdo se o ni zatím stará?“

Nabručeně pokrčil rameny, už byl na cestě do obývacího pokoje, kde byla televize.

„Dal ji do domova důchodců. Tam, kde už jednou byla, když byl v lázních. Vše je v pořádku, není důvod z toho dělat divadlo.“

Uraženě zmizel v obývacím pokoji a hned nato uslyšela rozčilený hlas fotbalového moderátora spolu s vřavou protestujícího stadionu v pozadí. Na lístečku bylo telefonní číslo. Rozčileně hledala přenosný telefon, konečně ho našla v koupelně na splachovadle záchodu a zjistila, že je vybitý. Došla si tedy pro mobil do ložnice, dvakrát vytočila špatné číslo, poněvadž se jí ruce třásly rozčilením. Ničemu z toho nerozuměla. Proč jí o tom otec předtím neřekl? Něco se dělo. Něco špatného. Něco, co jí nemohl říct. Přitiskla telefon k uchu a uslyšela vlastní hlasitý vyzváněcí tón. Pak melodii volených kláves, následoval vyzváněcí tón a zapraskání, jak někdo zvedl telefon.

„Nemocnice Svaté Kateřiny, sestra Berta. Co pro vás mohu udělat?“

Koktajíc vysvětlovala, kdo je, že její otec – Peter von Staden – leží na kardiochirurgii. Žádala, zda ji mohou přepojit.

„Několikrát jsme se vás snažili zastihnout, paní von Stadenová…“

„To je mi líto, vybila se mi baterie u mobilu…“

„Bylo by dobré, kdybyste se mohla zastavit…“

Cítila, jak ji polil chlad, mozek jí přestal na okamžik fungovat. Zastavit se. Teď. V devět hodin večer.

„Není… není mému otci dobře?“

„Doktor Breimann si s vámi promluví.“

Promluví si s ní lékař. Proč ne její otec? Nemůže snad mluvit? Je v bezvědomí? Možná je…

„Paní von Stadenová? Haló? Jste tam ještě?“

„Ano… Ano, přijedu… Budu tam za půl hodiny.“

Patrik se opravdu vyděsil, když se polomrtvá strachy objevila v obývacím pokoji a řekla mu, že musí jet okamžitě na kliniku. To přece nemohl tušit, mumlal zkroušeně. Měla by zůstat klidná, nakonec se ukáže, že není tak zle, jak se na první pohled zdá. Je zcela normální, že je člověk po operaci holt chvíli mimo.

„Budu řídit – ty jsi teď moc rozrušená a ještě nakonec způsobíš nehodu!“ řekl ustaraně.

Občas dokázal být docela starostlivý, což mu připočítávala k dobru. Pomohl jí do bundy a pak ji objal, přitisknul ji k sobě a zašeptal:

„Odvahu, drahoušku. Ať se stane cokoli, společně to zvládneme.“ Jel rychle, ale ani jednou neriskoval, vyhnul se prudkému brzdění. Ulice byly v tuto dobu poměrně dobře průjezdné, jel přes Miquelallee, Adickesallee, Friedeberger Landstrasse, pak se držel na vedlejších ulicích. Ženský hlas z navigace jim s vlídnou jistotou udával směr a Patrik ho dnes poslušně následoval, nebrblal jako obvykle, že je vede tou nejdelší cestou a že on zná zkratku. Když se zastavili na červenou, pohlédl na ni s ustaraným výrazem a vzal ji za ruku.

„Studená jako led… Až tam dorazíme, obstarám ti nejprve kávu, drahoušku.“

Přikývla a pro jednou byla neskonale ráda, že je s ní. Také na klinice se ujal vedení, na vrátnici se informoval, kde najdou Petera von Stadena, a obdržel zprávu, že se nachází ve druhém patře. Vrátná byla Indka a byla oděná celá v bílém.

„Noční sestra vám řekne číslo pokoje.“

„Aha… A lékař? Doktor… jak se vlastně jmenuje, Katy? Správně.

Doktor Breimann.“

„Ten je dole na ambulanci. Později na vás bude mít čas.“

„Dobře. Mnohokrát děkujeme. Pojď, drahá, tamhle vedle je výtah.“ Objal ji kolem ramen a odtáhnul ji. Stiskl tlačítko, aby přivolal výtah, a klel, protože to trvalo příliš dlouho. Kateřina ho nechala jednat. Něco v jejím nitru se proměnilo v kámen, cítila se stísněně a chladně, téměř nemohla polykat, tak měla stažené hrdlo. Strach. Myšlenka na něco hrozného. Něco, co už nikdy nebude v pořádku. Když stála ve výtahu vedle Patrika, jen stěží se jí podařilo oplatit mu povzbudivý úsměv. Když vkročili do dlouhé, světle zeleně vymalované chodby, téměř je povalil příšerný zápach. Všechny nemocnice byly cítit všelijakými dezinfekčními prostředky, ale dnes mezi tím ucítila zápach nemocných, potu a zbytků večeře, krve, heřmánkového čaje, moči a hnisu. A ještě něco jiného, co nedokázala pojmenovat, ale co jí nahnalo nepopsatelný strach.

„Počkej tady, drahá. Posaď se. Hned jsem zase u tebe…“

Odběhl, aby našel noční sestru. Slyšela, jak se jeho kroky rozléhají chodbou, a najednou si uvědomila, jak smrtelně tiché tu je. Namodralé světlo neonových zářivek na stropě se lehce chvělo, světlé linoleum na podlaze mizelo v dálce a končilo tmavým oknem. Sem tam umělecká výzdoba na zdech ve skleněných clip rámečcích: Hundertwasser, Chagall, Franz Marc a jiní. Nehynoucí umění, které zde bylo použito jako rozmanitá dekorace pro útěchu, obrazy, jejichž živočišná síla tuhla v této pusté chodbě. Kateřina seděla prkenně na jedné plastové židli a tiskla k sobě kolena. Rovněž do ní se dala strnulost, která jí bránila volně dýchat a brala jí sílu přemýšlet.

Vzadu na konci, hned vedle tmavého okna, se tiše otevřely dveře a do chodby vstoupila bíle oděná sestra. Že by noční sestra? Patrik ji hledal na opačném konci na sesterně. Malé bílé zjevení se rychle přibližovalo, čepeček na její hlavě se třásl, takže ho musela pevně uchopit. Jak to jen dokázala, že její kroky nebyly vůbec slyšet?

Také ona byla Indka. Zastavila se před Kateřinou a pohlédla na ni tmavýma soucitnýma očima.

„Chtěla jsem… Můj otec. Peter von Staden. Řekli mi, že mám přijet…“ Bylo jí trapné, že tak nesouvisle koktá, avšak v hlavě měla jen paniku.

Table of Contents

LISTOPAD 1939

BŘEZEN 2010