Anders de la Motte

Zimní oheň

Kalibr

Přeložila Helena Matocha

VINTERELD

Copyright © Anders de la Motte 2018

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Helena Matocha, 2020

ISBN 978-80-6373-1

Pro Anette za všechno, co jsme spolu prožili.

A za všechno, co nás teprve čeká.

Vedarp a Vintersjön jsou fiktivní místa. Stejně jako Nedanĺs v Podzimním případu a Reftinge v Konci léta jsou inspirována krajem mého dětství v severozápadním Skĺne, především obcemi Bjuv, Ĺstorp a Ängelholm.

It must be winter in my heart.

There’s nothing warm in there at all.

I miss the summer and the spring.

The floating, yellow leaves of fall.

„Winter in my heart“, The Avett Brothers

Prolog

Odjakživa tohle jezero milovala. Téměř půl století bylo jejím útočištěm. Světem, který nebyl zcela prostý smutku, ale nikdy v něm nezakořenilo zlo. Nebo si to aspoň kdysi myslela. Teď už věděla lépe, jak to je.

Seděla na okraji pontonového mola, pak se zachvěla a vytáhla nohy z ledové vody. Vrásčitá kůže, křivé prsty, křečové žíly tvořící tenké modré pavučiny, jež se táhnou vzhůru po lýtkách. Kdy se tohle stalo? Kdy začala mít nohy jako stařena?

Nedalo se to spojit s jedním konkrétním okamžikem, tak je tomu u stárnutí vždycky. Byla to spíš plíživá proměna, jako když na podzim zvolna opadává listí a pak se člověk jednou ráno probudí a okolo jezera vládne zima.

Led už obkreslil břehy tlustou křídovou čárou a vysoké stromy, které sahaly skoro až k sauně u vstupu na molo, vzpínaly holé větve k večernímu nebi. Hejno havranů, kteří byli nyní v chatové osadě jedinými hosty, ji seshora pozorovalo ostražitýma očima podobnýma zrnkům pepře.

Nebojte, pomyslela si. Nebudu se koupat. Nic se neděje.

Přitáhla nohy k tělu a zabalila se do ručníku. Molo se při tom pohybu zhouplo a zrezivělé řetězy, které ho poutaly ke kůlům, chraplavě zaskřípaly. Teplo sauny unikalo zpod ručníku a při střetu se studeným zimním vzduchem se měnilo v páru.

Opatrně pohladila šedá popraskaná prkna.

Molo se mělo už nejméně před měsícem očistit a přetřít dehtem, pečlivě připravit na zimu, jako to dělávali před lety. Jenže tenhle boj, tak jako mnohé další v téhle chatové osadě, už dávno vzdala. Smířila se s nevyhnutelným. Anebo možná prostě jen ztratila jiskru.

Od infarktu na začátku podzimu, jejího druhého a patrně předposledního, jak kysele poznamenal doktor Olsson, měla zakázáno koupat se v zimě.

„Vaše srdce už nevydrží další zátěže, Heddo. Žádného typu…“

Správně měla jít na operaci, v hromadách dopisů v domě leželo několik předvolání, ale ona nesnášela nemocnice úplně stejně jako doktory.

Proto ještě před pár týdny kašlala na předvolání i doktorovo domlouvání. Její život stejně spočíval jen v tom, že seděla na gauči u televize s kočkou na klíně a nechávala se dopoledním, odpoledním či večerním drinkem přenášet do jiné, šťastnější doby. Vybavovala si obličeje, hlasy, smích. Vzpomínala na dávná léta a zimy. Na děti. Na svoje děti, říkala jim tak. Laura, Jack, Peter, Tomas. A taky Iben. Ach, chudinka Iben.

Občas se jí za zimních večerů skoro zdálo, že je venku slyší. Bouchání dveří od aut, veselé hlasy, oklepávání sněhu z bot na zápraží. Párkrát dokonce vyskočila z pohovky a šla je přivítat doma, povědět jim, jak se jí stýskalo, jak se těšila.

Ale pak otevřela dveře a dvůr pokaždé zel prázdnotou. Třicet let prázdnoty. Stesku, viny. Proč to dál protahovat? Proč obětovat těch několik málo požitků, které jí zbyly, za pár let života navíc? Ať jde doktor do háje. Takhle nějak uvažovala.

Až do onoho rána před pouhými pár týdny, kdy na dvůr vjelo auto. Jedna z vzácných příležitostí, kdy se uvolila přijmout návštěvu. Se sebezapřením zůstala střízlivá, dokonce se i osprchovala a převlékla do čistých šatů. Myslela si, že se to odbude rychle.

Ale jakmile se dveře auta otevřely, jako by jí v hlavě něco cvaklo a vyvolalo záblesk tak jasného světla, že si musela zakrýt oči rukama.

Chviličku si myslela, že ji ranila mrtvice. Že klesne mrtvá na svůj vlastní práh a nestihne ani prohodit pár slov s návštěvníky. Ale za vteřinku to přešlo a svět znovu získal vybledlé listopadové barvy. Zaplnil se pozdravy, jmény, potom návrhy na koupi a částkami, přesně jak bylo v plánu.

Avšak přesto v ní ten zážitek po celý rozhovor hlodal. Byl to slabý hlásek uvnitř hlavy, který neslyšela už spoustu let. Když byla mladá, nechávala se tím hlasem řídit, ale po požáru o svaté Lucii, kdy jí došlo, že ji intuice zradila, mu přestala naslouchat. Tlumila ho alkoholem a sebelítostí. Až doteď.

Ve dnech po oné návštěvě totiž slabý hlásek sílil. Čím dál dotěrněji ji přesvědčoval, že nemožné se stalo možným. Že po tolika letech dostala novou šanci. Šanci navrátit se do minulosti. Šanci napravit některé chyby a ochránit ty, které miluje.

Hlavně musí být opatrná – dávat si pozor na plameny.

Podívala se na zmrzačenou levou ruku. Na spleť jizev na hřbetu a dva pahýly, které jí zbyly z malíčku a prsteníčku. Druhou rukou zvedla zapalovač a večerního jointa, kterého si položila vedle sebe na okraj mola. Ve skleníku za kůlnou na nářadí si pěstovala vlastní marihuanu od léta sedmdesát pět, anebo možná sedmdesát šest. Vlastně by s ní měla taky skončit, jenže tráva jí pomáhala utřídit si myšlenky. Přemýšlet, co má udělat nejdřív.

Zavolat Lauře, radil jí první instinkt. To však neudělala. Že by se bála? Nejspíš ano. Bála se, že ještě než vysvětlí, co neslýchaného zjistila, Laura ji odbude jako potřeštěnou starou bábu. Anebo se možná bála něčeho ještě horšího: že Laura jenom praští sluchátkem. Což by bylo naprosto pochopitelné.

Tehdy Lauru zklamala, zklamala je všechny. Všechny svoje děti.

Podržela v sobě sladký kouř a pak ho nechala zvolna stoupat k večernímu nebi. Měsíc, který vycházel nad jezero, postupně měnil vodní hladinu v tekutý led. Naproti ní, u dlouhého severního břehu, se jako strmý stín tyčil kopec. Souvislou tmu narušovala jen jediná lampa těsně u vody. Jako vždycky přitahovala její pohled.

Samozřejmě že by měla chatovou osadu prodat. Nabízeli jí spoustu peněz, víc, než kdy mohla potřebovat.

Rozumný člověk by to podepsal okamžitě. Opustil by hejno havranů, dům a polorozpadlé molo a strávil by poslední roky na nějakém příjemnějším místě. Nenechal by se rušit dávno uspanou intuicí, nevrtal by se v tom, co bylo.

Rozumný člověk.

Pohled jí znovu zabloudil k severnímu břehu. K osamělému světlu.

Třicet let, opravdu už je to tolik? Musí zavolat Lauře, bez ohledu na svoje strachy. Vysvětlit jí, co se děje. Že si musí dávat pozor. Ale nejdřív musí ona sama mít naprostou jistotu. Nahradit intuici konkrétními důkazy. Protože pravda tak bolí. A navíc může být nebezpečná. Jeden mladý člověk už je koneckonců mrtvý a několik utrpělo zranění s trvalými následky. Co když jsou teď na řadě další? To se přinejmenším nedá vyloučit.

Znovu se podívala na svou popálenou ruku. Zahýbala růžovými pahýly prstů.

Korunami stromů profoukl závan větru a havrani začali neklidně poletovat. Plácali křídly a pronikavě, varovně krákali. Asi liška, nebo moc dotěrná sova? To by se ale ptáci rychle uklidnili, jakmile by se hrozba vzdálila.

Jenže varování neutichalo, sílilo a přerostlo v kakofonii zvuků a pohybů.

Věděla, co to znamená. Někdo se blíží k chatové osadě. Někdo, koho havrani neznají.

Cizinec.

Podívala se k okraji lesa, ale chabé světlo venkovní lampy na jejím domě se vytrácelo do tmy mezi stromy.

Na pár vteřin zadoufala, že se spletla. Avšak varovné krákání nejevilo známky slábnutí.

Neslyšela motor ani ostré křupání kroků na štěrkové cestě, takže cizinec přichází lesem. Návštěvy jí sem nechodily skoro nikdy, a už vůbec se neplížily tmou.

To mohlo znamenat jen jediné: Příliš se unáhlila. Kopala příliš hluboko. Nějak se jí povedlo se prozradit.

Zaharašilo jí v hrudi, tu ostrou pálivou bolest bohužel znala.

Co teď?

Telefon měla v domě, a i kdyby se k němu dostala dřív než příchozí, komu by volala? A co by říkala?

Že minulost se vrátila. Kdo by jí to věřil?

A kdyby se teď rozběhla k domu, definitivně by prozradila, že má strach.

Protože strach měla, to se nedalo popírat. Bála se o sebe, ale hlavně o Lauru. Harašení v prsou sílilo, dýchala teď mělce.

Utéct nepřipadalo v úvahu, takže nezbývalo než zůstat klidně sedět a dokouřit. Doufat, že přece jenom zvítězí dobro. Zvlášť na místě, jako je tohle.

Obrátila se k jezeru a zhluboka potáhla. Snažila se, aby se jí netřásla ruka.

Molo se slabě zachvělo a chraplavé řetězy opět spustily svůj žalozpěv, který se mísil s havraním krákáním a šelestem jejího srdce. Potlačila nutkání se ohlédnout. Hleděla dál do temné vody.

Kroky utichly těsně za jejími zády. Molo se ještě chvíli houpalo na vodě a pak znehybnělo. I havrani zmlkli, skoro všichni současně. Jako by byli zvědaví a chtěli dobře slyšet.

Dívala se do toužebně zářícího světla na protějším břehu. Naposledy potáhla a zahodila nedopalek do vody. Ohýnek opsal oblouk a pak ho spolkla tma. Oběť jezerní víle, pomyslela si. Náhle se jí zmocnil podivný klid. Jakási posmutnělost, která tlumila její staré splašené srdce.

„Já vím, proč jsi tady,“ řekla, aniž se ohlédla. „Chceš zjistit, kolik toho vlastně vím.“

Žádná odpověď.

Pomalu otočila hlavu.

Postava stála jen pár metrů od ní, tyčila se nad ní jako stín. Přes hlavu měla přetaženou kapuci bundy, obličej se skrýval ve tmě.

„Všechno jsem si spočítala,“ pronesla pomalu. „Ty nabídky za Gärdsnäset, stavební projekt, kdo za tím vězí.“

Postava mlčela a nehýbala se.

Přemýšlela, jestli má opravdu pokračovat. Ale teď už bylo pozdě z toho vycouvat. Už si to nemohla rozmyslet. Pravda musí ven. Kvůli Lauře. Kvůli ostatním dětem. Kvůli ní samotné.

Nabrala vzduch do plic. Polkla.

„Ten požár o svaté Lucii…“ pronesla a všimla si, že postava mírně pozvedla hlavu. „Všechno se to točí kolem něj.“

Obrátila se k jezeru a upřela zrak na jediné toužebné světlo v dálce na druhém břehu.

„Vím, co se tu noc vlastně stalo,“ řekla. „A proč se to stalo…“

1

Nenávidí zimu, nesnáší ji už od dětství, nebo aspoň skoro od dětství. Kdysi měla bruslení a sáňky, vatry, horkou čokoládu v termosce a kamarády, se kterými se o ni dělila. Ale to bylo dávno, před zimním ohněm.

Teď jí zbývá jenom chlad.

„Hele… Lauro?“

Její soused u stolu nejméně potřetí zašilhá na jmenovku u její sklenky vína.

Jmenuje se Niklas a zatím působí nezajímavě a nervózně. Už si stihl něčím polít kravatu, anebo ještě hůř: když se oblékal do gala na tuhle večeři, vědomě si vybral kravatu s flekem.

„Odkud znáš Stephanii?“

Ta otázka je téměř směšně předvídatelná.

„Před pár lety jsme se seznámily přes práci. Ale teď jsme kamarádky.“

Laura se snaží, aby to znělo jakžtakž zdvořile. Neprozradí, že Steph je její nejlepší kamarádka, a i když je to smutné, patrně jediný blízký člověk. Možná kromě Andrease.

Niklas se ještě na něco ptá, ale hlučný alfasamec naproti nim, který ovládl pole už před tři čtvrtě hodinou, ihned po svém entré ve velkém stylu, právě řekne něco vtipného a Niklasův hlas se utopí ve smíchu ostatních stolovníků.

Měla pozvání na tuhle večeři odmítnout, zcela po pravdě se omluvit, že ji bolí hlava a má spoustu práce. Jenže slíbila Stephanii, že přijde. Slíbila, že se bude chovat slušně a dá nervóznímu Niklasovi šanci.

„Hlavně zase get back do sedla, Lauro. Find somebody new. Ííhaháá!“

To poslední Stephanie neřekla, upřímně řečeno, Laura si to domyslela sama. Pořádně si lokne vína a napadne ji, že jí křivdí. Steph vyrostla v USA, takže mluví oběma jazyky současně. Občas má Laura dojem, že to Stephanie dělá schválně, že to míchání švédštiny a angličtiny přehání, aby se odlišovala od davu, což rozhodně není potřeba.

Podívá se k čelu stolu. Stephanii to v šatech s dokonalým výstřihem sluší jako vždycky. Blonďaté vlasy má perfektně vyfoukané a mírně naklání hlavu na stranu způsobem, který ve všech mužích v její blízkosti vzbuzuje úslužnost. Steph je o dva roky starší než Laura, ale díky diskrétním a profesionálním plastickým operacím by jí nikdo nehádal ani o den víc než čtyřicet.

Laura vypadá naprosto přesně na svých čtyřicet pět. V koutcích očí má vrásky a na čele ustaranou rýhu, která je na křídově bílé pleti, jakou mají jen zrzaví, hodně nápadná.

Laura má na sobě blůzu s dlouhým rukávem a přes ni kašmírový svetr, a přestože v místnosti je takové teplo, že někteří pánové už si povolili kravaty, její konečky prstů a špička nosu studí jako led. Ty studí pořád, celý rok, díky zimnímu ohni. Nebo spíš kvůli. Děkovat mu se jí opravdu nechce.

Ona a Steph jsou v mnoha ohledech vzájemné protiklady. Steph je otevřená a extrovertní, vybudovala svou firmu od základů. Laura ji převzala po tátovi. Přišla k hotovému, jak ji pravidelně upozorňovala máma.

Stephanie si asi všimla Lauřiných pohledů, protože se na ni podívala a významně kývla. Laura ví, co to znamená. „Vzchop se, Lauro, dej mu šanci.“

Laura si v duchu povzdechne a otočí se k Niklasovi. Snaží se nedívat na skvrnu na jeho kravatě.

„Promiň, špatně jsem tě slyšela.“

Niklas zrudne.

„Ale, jenom jsem se chtěl zeptat, jestli taky děláš do investic.“

„Ne, já dělám rizikový management. Většinou měkký sektor.“

Niklas se zatváří tázavě a Laura pochopí, že bude muset svou odpověď rozvést.

„Vyhodnocujeme lidi. Jestli se hodí k přijetí do zaměstnání nebo k povýšení. Slyšel jsi už někdy slovo screening?“

„Jako že se díváte do trestního rejstříku a tak…?“

Laura slyší na jeho tónu, že to nepochopil, což není nic divného. Její obor je mírně řečeno specifický.

„Trestní rejstřík je jenom malá součást. Chceme si o člověku utvořit mnohem ucelenější obrázek. Kontrolujeme finanční poměry, rodinné vztahy, mluvíme s bývalými učiteli, zaměstnavateli, kolegy. Celkem provádíme přes sto různých kontrol a někdy i hloubková interview.“

Nechá si pro sebe, že to poslední je její specialita, nechce ho zbytečně děsit. Faktem je, že o Niklasovi už si spočítala skoro všechno, nebo přinejmenším to hlavní. Že už ho, ať si Steph říká cokoliv, nechce nikdy vidět.

„Kdo jsou vaši klienti?“

Dobrá otázka, to se mu musí nechat. Kdyby s ním vedla interview, nakreslila by na okraj hodnoticího formuláře fajfku, aby si poznačila, že je bystřejší, než vypadá.

„Většinou personální agentury,“ odpoví. „Ale i firmy nebo úřady, které chtějí někoho interně povýšit do vedení nebo na vyšší manažerský post. Občas jsou to i investoři, které zajímá, s kým mají tu čest.“

„Jako třeba Stephanie?“

„Přesně.“

Zrovna když se Laura chystá oplatit zdvořilost a zeptat se Niklase na jeho práci, vpadne do jejich konverzace alfasamec. Je mu něco přes padesát a Laura se nemusí dívat na jeho jmenovku, aby věděla, jak se jmenuje.

„Říkala jsi, že děláš nábory šéfů?“

Alfasamec upoutá pozornost celého zbytku stolu, takže všechny oči se teď upřou na Lauru.

„Ne,“ opáčí Laura příkře, protože už pochopila, kam tím míří.

Ale on se samozřejmě nenechá tak snadno odbýt.

„Já totiž momentálně hledám novou výzvu.“

Laura zavrtí hlavou.

„Říkám, že nedělám nábory šéfů.“

Ale alfasamec neposlouchá.

„Já většinou hned první rok zvýším obrat nejmíň o deset procent,“ řekne. „Před pár týdny o mně byl článek v Dagens industri, četla jsi ho?“

Laura se demonstrativně otočí k Niklasovi, ale alfasamci to nedojde.

„Headhunteři mi volají aspoň jednou za týden,“ pokračuje. „Nabízí mi úplně pohádkový platy. Ale já hledám výzvu toho správnýho typu. Pro jakou firmu že pracuješ, Leno?“

Než mu stačí odseknout, zasáhne Steph.

„Laura je ředitelka vlastní firmy, Tobiasi. Hodnotí lidi jako ty, hledá jejich slabiny. The skeletons in your closets. Radši si na ni dávej pozor.“

Tu a tam se ozve smích, a kdyby měl Tobias aspoň špetku citu pro situaci, tak by toho nechal. Jenže místo toho se nakloní přes stůl.

„Aha, no vida. Tak jak bys mě vyhodnotila, Lauro? Jaký mám slabiny?“

Široce se usměje čerstvě vybělenými zuby a strhne s sebou pár dalších hostů.

Laura zachytí Stephaniin pohled a samozřejmě by měla držet jazyk za zuby, jenomže alfasamec Tobias se nafukuje tak spokojeně, jak to umí jenom určitá sorta chlapů. Neskutečně si koleduje.

Steph zavrtí hlavou, ale Laura se rozhodne na ni nedívat.

„Hele, takových jako ty už jsem potkal mraky,“ prsí se Tobias. „Amatérský psychology, co si myslí, že můžou posuzovat lidi podle debilního testu. Uveďte prosím své tři největší slabiny. Jakou barvu si spojujete se svou osobností? Kdybyste byl auto, která značka byste byl? Naprostej bullshit.“

Hlasitě se rozesměje a opět se přidá pár dalších hostů, převážně mužů. Tobias, posilněn jejich podporou, se nakloní ještě blíž a namíří na ni ukazovák s tenkým lepkavým povlakem na nehtu.

„Ale klidně, Lauro, give me your best shot!“

„Fajn, ale pamatuj si, že to byl tvůj nápad.“

Laura se napije vína, postaví sklenici a důkladně si Tobiase prohlíží. Přejede pohledem od zarudlého okraje vlasů přes trup až na ruce. Kolem stolu se rozhostí naprosté ticho.

„Jsi ženatý,“ začne Laura. „Ale tohle není tvoje manželka.“

Ukáže bradou na Tobiasův doprovod, ženu o dvacet let mladší, která sedí o dvě židle dál.

„Přijeli jste autem, abys jí mohl ukázat svoji drahou káru. Mohla by to být italská značka, ale u těch trvá, než se je člověk naučí pořádně řídit, a ty nemáš moc trpělivosti, takže bych to viděla spíš na ovladatelnější Porsche.“

Tobias zatěká pohledem.

„Už máš docela upito, ale stejně budeš cestou domů řídit, protože nechceš svůj bourák nechat zaparkovaný na ulici. Což znamená, že se nezajímáš o rizika a následky, které může tvé chování mít pro tebe i pro druhé. Protože jsi jel autem, tak nebydlíš v centru, ale buď na Lidingö, nebo v Djursholmu. Podle výrazné výslovnosti hlásky ‚i‘ odhaduju spíš to první, ale tvoje intonace naznačuje, že ses narodil a vyrůstal jsi někde na západním pobřeží.“

Udělá pauzu, chvíli ho nechá se potit a dál se vyhýbá Stephaniiným pohledům. Tohle je až moc snadné. A je to zábava.

„Oblek Brioni, hodinky Rolex, kravata Fendi,“ pokračuje. „Samozřejmě červená, protože sis v něčí autobiografii přečetl, že je to barva moci. Mimochodem, nečteš nic jiného než autobiografie. A poměrně nedávno jsi byl na transplantaci vlasů.“

Laura se opře o židli. Snaží se netvářit samolibě.

„Takže když to shrnu, Tobiasi, jsi neukotvený, příliš riskující padesátník v krizi středního věku. Co si myslíš o tomhle hodnocení?“

Kolem stolu je pořád ticho jako v hrobě. Tobias lapá po dechu, jako by se chystal vybuchnout.

Steph se bez varování rozesměje. Hlasitě a nakažlivě se rozchechtá, strhne s sebou ostatní a dusno se brzy rozptýlí.

„Neříkej, že jsem tě nevarovala,“ řekne, když smích přejde v pobavený šum. „Laura je fucking dangerous.“

Tobias do sebe hodí obsah vinné sklenice.

„Jak to všechno sakra víš?“

Hlas má ublížený, ale je poznat, že na něj udělala dojem.

„Vážně to chceš vědět?“ zeptá se Laura.

Šum okolo stolu opět utichne. Laura se na něj klidně zahledí.

„Četla jsem ten článek v Dagens industri. Tam psali, odkud pocházíš, kde bydlíš a že jsi už spoustu let ženatý. Ale tvůj doprovod nemá snubní prsten.“ Znovu kývne na mladší ženu, která má ruce viditelně položené na stole. „A na fotce jsi měl vyšší čelo.“

A na prstech máš něco lepkavého, nejspíš minoxidil, kdyby se náhodou transplantace nezdařila, protože si neumíš představit nic horšího než mít pleš. Tuto poslední informaci si však nechá pro sebe. Přece jenom všechno má svoje meze.

Tobias znovu zrudne v obličeji. Už se vzpamatoval z šoku a překvapení. Teď má vztek, je ponížený a usilovně přemýšlí, jestli jí má vynadat do krav, vstát a pobouřeně odkráčet, anebo nastavit druhou tvář a předstírat, že umí prohrávat. Laura vsadí na to druhé. Cokoli jiného by od něj byla hloupost.

„A co to auto?“ zeptá se její soused. „Jak jsi věděla, že jezdí v Porsche?“

Laura pokrčí rameny.

„Přijel hned po mně a zaparkoval venku. Když jsem vcházela do dveří, viděla jsem je vystupovat z auta.“

Zase vybuchne salva smíchu. Tobias zůstane sedět, zaraženě se usmívá, a dokonce se naoko připojuje k veselí. Chytrá volba.

Nějaká žena se směje tolik, že sotva popadá dech. Zavadí o sklenici s vodou, převrhne ji, a když se pro ni sehne, ocitne se její lokna příliš blízko hořící svíčce.

Laura si všimne, k čemu se schyluje, a otevře ústa, aby ji varovala. Ale už je pozdě. Náhlý plamen, potom výkřik.

Během okamžiku je po všem. Lokna shořela, plamen je uhašený. Zbyly jen vzrušené hlasy a štiplavý puch spálených vlasů.

Žena je teď středem pozornosti, takže si nikdo nevšimne, že Laura vstane a běží ven z místnosti. Svírá se jí žaludek, cítí pot na zátylku.

Jen taktak stihne zavřít za sebou dveře záchodu, pustit studenou vodu a odhrnout vlasy, než se vyzvrací do umyvadla.

Vypláchne si pusu a dlouho smrká, aby dostala z nosu puch seškvařených vlasů. Ale ten se tam drží.

Podívá se do zrcadla. Zjistí, že je ještě bledší než obvykle, pokud to vůbec jde.

„Uklidni se,“ zašeptá. „Okamžitě se uklidni.“

Během chvíle se jí udělá lépe. Zaposlouchá se do zvuků z jídelny. Vzrušené hlasy se ztišily. Mírný průvan prozrazuje, že někdo otevřel okno.

Teď zpětně je jí jasné, že nebyl dobrý nápad Tobiase takhle uzemnit. Kdyby nerozjížděla žádnou show, té ženské by nechytly vlasy a ona by teď nemusela splachovat zvratky do Stephaniina mramorového umyvadla.

Bolest hlavy zesílila, ze všeho nejvíc se jí chce jet domů a zavřít se tam, vůbec s nikým se nebavit. Ale nechce zklamat Steph.

Vyndá z kabelky mobil. Jedna esemeska, dva zmeškané hovory. První je od kontaktu pojmenovaného Andreas exmanžel/stalker.

Stephaniin vtípek, který ještě nestačila opravit. Může si za to sama, že nechala mobil na pár vteřin bez dozoru. Navíc to není tak úplně nepravda.

Víc než rok po rozvodu jí Andreas pořád volá skoro denně. V posledních týdnech hovorů přibylo. Jistěže by ho měla požádat, ať toho nechá. Vysvětlit mu, že se oba musejí posunout dál. Nicméně to neudělala.

Druhý zmeškaný hovor je z neznámého čísla. Je to pevná linka s předvolbou, která je jí matně povědomá.

Otevře na telefonu vyhledávací aplikaci. Ukáže se, že číslo patří advokátní kanceláři Hĺkansson v Ängelholmu, a jakmile si přečte jméno obce, někde vzadu v hlavě se tiše rozdrnčí poplašný zvonek. Bez rozmýšlení zavolá zpátky. Ani nečeká, že by to v pátek v osm večer někdo zvedl.

„Hĺkansson.“

Muž v telefonu mluví výraznou skĺnštinou.

„Dobrý den, tady Laura Aulinová. Vy jste mi asi před hodinou volal?“

„Aha, to je skvělé, že voláte…“

Je slyšet šustění papírů.

„Jde o vaši tetu Heddu. Heddu Aulinovou. Mluvila jste s ní v poslední době?“

Poplach zvoní čím dál silněji, o Lauru se znovu pokouší nevolnost.

„My… nejsme v kontaktu.“

„Opravdu?“

„Ano, už spoustu let. Stalo se jí něco?“

Krátká pauza zodpoví její otázku. Laura polkne.

„Je mi to líto, ale vaše teta bohužel zemřela.“

„Kdy?“

„Prý někdy v noci z neděle na pondělí.“

Bez varování ji začne svědit kůže na zádech. Tuhle bolestivou směsici žáru a chladu nepocítila už mnoho let. Nebo aspoň ne v bdělém stavu.

„No, každopádně…“ pokračuje Hĺkansson. „Vaše teta se na mě nedávno obrátila. Chtěla sepsat závěť. Jste jediná dědička.“

Odmlčí se, čeká, že Laura něco řekne, ale ta neví co.

„Jak jistě chápete, ohledně pozůstalosti je potřeba rozhodnout pár praktických otázek,“ pokračuje Hĺkansson.

„Jo… chápu,“ vypraví ze sebe Laura. „Můžu vám zavolat zítra?“

„Stačí v pondělí. Nijak to nespěchá. Ještě jednou upřímnou soustrast. Vaše teta byla…“ Protahuje větu, jako by hledal správná slova. „Velmi zvláštní žena.“

Hovor se přeruší, Laura ještě chvíli tiskne mobil k uchu. Kůže na zádech pálí jako oheň, kapky potu po ní stékají k lemu kalhot. Zbytek jejího těla studí jako led.

Table of Contents

Prolog

1