Petra Hülsmann

WENN´S EINFACH WÄR, WÜRD´S JEDER MACHEN

Copyright © 2018 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2019 by Jana Pecharová

Cover design © 2018 by Manuela Städele-Monverde

Titelillustration © 2018 by iStockphoto: Daria Voskoboeva,

Shutterstock: Olena Kuznietsova

ISBN  978-80-249-4045-2

Pro všechny nerdy, šílence,

snaživce, snílky a outsidery.

Pro všechny, kdo jsou jiní

a cítí se proto často mimo mísu.

Zůstaňte, jací jste, svět vás potřebuje.

Zkažená oslava narozenin

„Dobrý den, paní Paulsenová!“

Leknutím jsem sebou škubla a málem upustila krabici s čokoládovým dortem i knížku, kterou jsem zrovna četla. Byla tak napínavá, že jsem se od ní nedokázala odtrhnout ani na těch pár metrů, které mě dělily od stanice S-Bahnu s mojí školou, tedy Wertherovým gymnáziem. Otočila jsem se a uviděla rozesmátou Carlu, jednu z mých žaček z páté třídy.

Odpověděla jsem také s úsměvem. „Taky tě zdravím, Carlo.“

Ukázala na nazdobený čokoládový dort, knížku a mou aktovku. „Můžu vám s něčím pomoct?“

Je to vážně moc milé dítě, to musím uznat. „To je od tebe milé, ale já už to nějak zvládnu.“ Carlinu nabídku jsem odmítla hlavně proto, aby ji spolužáci nepřistihli, jak nese tašku učitelce. „Tak co plánuješ o prázdninách? Pojedeš někam s rodiči?“ vyptávala jsem se, zatímco jsme spolu mířily ke škole. Už pozítří na mě k mé velké radosti čekal den, který jsem si pro sebe pojmenovala dnem správně zvoleného za městnání, protože po něm začínaly letní prázdniny.

„Kdepak, rodiče musí pracovat,“ zavrtěla Carla hlavou a vzdychla. „Ale dovolili mi, abych jela na jezdecký tábor, to bude taky cool.“

„O tom nepochybuji,“ souhlasila jsem nadšeně. Carlini rodiče byli oba lékaři a většinu svého času věnovali záchraně lidských životů. Bohužel často zapomínali, že by se při tom zachraňování měli věnovat aspoň trochu i své dceři.

„Taky jste jezdila na koni, když jste byla mladá?“ vyptávala se Carla.

No nazdar, dneska slavím sedmadvacáté narozeniny a nemůžu tvrdit, že bych se cítila nějak moc staře. Zřejmě se nad tím budu muset zamyslet.

„Ne, nikdy jsem na koni nejela. Vždycky mi připadali hrozně veliký. Raději jsem hrála na klavír.“

„Ale klavír je přece taky veliký.“

Rozesmála jsem se. „To je fakt. Ale neřehtá. A pokud ano, tak to znamená, že člověk zmáčkl špatnou klávesu.“

Mezitím jsme dorazily na školní dvůr a naše cesty se rozdělily. Carla mi zamávala a rozběhla se směrem k hlavní budově. Po pěti vteřinách se zastavila. „Proč vlastně nesete dort? Je pro nás?“

Lítostivě jsem zavrtěla hlavou. „Ne, pro moje kolegy.

Mám dneska narozeniny.“

Carla vykulila oči. „Aha. Tak to vám přeju všechno nejlepší. Stejně je ale škoda, že dort dostanou jenom učitelé.“

„Já vím. Po prázdninách vám taky nějaký upeču, okej?“

„Ano, to by bylo super. Tak na shledanou, paní Paulsenová,“ zavolala.

Zamířila jsem přes dvůr ke škole. Wertherovo gymnázium sídlí v úctyhodné budově, plné všelijakých schodišť a dlouhých chodeb, ve kterých se dá snadno zabloudit. Nad školní budovou se tyčí do výšky obrovské duby a já mám pokaždé pocit, že vstupuju do nějakého zámku. Tahle škola patří k nejlepším ve městě a mně ještě pořád úplně nedocházelo, jaké mám štěstí, že tady můžu učit hudební výchovu a zeměpis. Vešla jsem do budovy a hned za dveřmi mě uhodila do nosu typická vůně leštidla a starého dřeva. Uši mi zaplnil obvyklý školní rámus, směs dětského smíchu, vzrušených rozhovorů a dupání nohou. Miluju tuhle atmosféru plnou očekávání a prázdninových dobrodružství. Vydala jsem se ke sborovně a cestou mě zdravila spousta žáků. A to je další věc, kterou mám na téhle škole ráda: většina žáků je milá a dobře vychovaná. Samozřejmě by se našlo i několik méně příjemných jedinců, ale věděla jsem moc dobře, že jako učitelka bych se kdekoli jinde cítila mnohem hůř než právě tady. A bezproblémová práce bylo něco, čeho jsem si opravdu velice cenila.

„Ahoj, Anniko, všechno nejlepší k sedmadvacetinám,“ uvítala mě moje nejmilejší kolegyně Maike. Objala mě kolem krku a vtiskla mi do ruky kytici. „Tohle je pro tebe.“

„Moc děkuju,“ odpověděla jsem a neubránila se dojetí. Vzápětí je ovšem vystřídaly obavy o osud krabice s dortem, tašky i kytice, které vypadaly, že mi co nevidět vyklouznou z rukou. „Prosím tě, počkej chvilku, mohla bys mi pomoct…“ Maike mi odebrala kytici. „Dej to sem, než dojde ke katastrofě,“ usmála se.

Položila jsem krabici s dortem na stůl a právě mířila do kuchyňky, abych dala květiny do vody, když se ozval hlas ředitele naší školy, doktora Friedricha: „Milé kolegyně a milí kolegové, mohli byste mi laskavě věnovat chvilku pozornosti? Chtěl bych vás požádat, abyste se všichni shromáždili před odpoledním vyučováním ve sborovně. Musíme si o něčem promluvit!“ Nato zmizel ve své kanceláři.

Ze zkušenosti jsem věděla, že takové prohlášení nevěstí nic dobrého. A nebyla jsem sama, veselý hovor ve sborovně rázem vystřídaly vzrušené spekulace o tom, co po nás asi ředitel bude chtít.

„Ach jo,“ vzdychla Maike, když jsem dávala vázu s květinami na stůl. „Cítím ve vzduchu průšvih.“

„A co by se podle tebe mohlo stát?“ nadhodila jsem a bezděky se ušklíbla. „Myslíš, že nám všem chce dát padáka?“

„Ne, spíš jsem myslela na nějakou nepříjemnou práci.“

„Ale ne, zbytečně se vzrušuješ,“ odmávla jsem její obavy.

„Pravděpodobně půjde zase o problémy s parkováním. Tak, a já teď musím letět. Ahoj.“

Sebrala jsem aktovku a hnala se k osmé D, kde mě čekaly dvě hodiny hudební výchovy. O přestávkách jsem byla na řadě s dozorem a ani jsem se nestihla stavit ve sborovně. Proto mi ředitelova výzva dávno vypadla z hlavy, když jsem se po skončení vyučování vrátila ke kolegům.

Maike už seděla na svém místě, vedle ní byl pohodlně usazený také Volker Dannemann, který učil stejně jako já hudební výchovu a zeměpis. „Zdravím, Anniko, všechno nejlepší k narozeninám,“ přivítal mě a ukázal na dort, který stál na stole.

„Ten je pro nás? Směje se tady na mě už málem celý den.“

„Jasně, je pro všechny.“ Zrovna jsem se chystala dort nakrojit, když do sborovny vešel pan Friedrich. Poklepal klouby prstů na stůl a přistoupil rovnou k věci: „Jak už jsem dopoledne naznačil, mám pro vás důležitou zprávu.“

„Do háje, to nemůže přijít jindy? Teď abych na dort čekal ještě nejmíň půl hodiny,“ bručel potichu Volker.

Pan Friedrich si urovnal svou bezvadně padnoucí kravatu.

„Nebudu chodit dlouho kolem horké kaše. O akutním nedostatku učitelů v Hamburku vám nemusím nic vykládat, situace je všeobecně známá. Jak víte, jsou gymnaziální učitelé z tohoto důvodu dočasně překládáni na jiné školy. Doposud nás tady na Wertherově gymnáziu nic takového nepostihlo, ale věc se má tak, že jsme ze statistického pohledu obsazeni nadprůměrně. Vzhledem k této skutečnosti pochopitelně rádi vypomůžeme našim kolegyním a kolegům na jiných školách.“

„Co se mě týče, řekla bych, že to nebude až tak úplně pravda,“ špitla jsem. Maike i Volker souhlasně přikývli.

Pan Friedrich si odkašlal. „Volání o pomoc k nám tentokrát přišlo ze školy Astrid Lindgrenové v Ellerbrooku.“

„No nazdar, Astrid Lindgrenová,“ otřásla se Maike. Škola Astrid Lindgrenové měla v učitelských kruzích ná-lepku jednoho z nejděsivějších ústavů ve městě. Sídlila v jedné z nejproblematičtějších čtvrtí Hamburku, opředené těmi nejhoršími pověstmi. V souvislosti s ní kolovaly zkazky o násilí, drogách a kriminalitě. Když se promítal televizní dokument o nejhorších školách v Německu, mohli jste si vsadit na to, že se autoři nezapomenou zmínit o škole Astrid Lindgrenové. A pokud existovalo něco, o co nestál žádný učitel, tak to byla právě povinnost učit na téhle škole. Ale proč by to mělo potkat zrovna mě nebo někoho z mých oblíbených kolegů?

„Škola Astrid Lindgrenové neustále zápasí s nedostatkem učitelů a teď jim navíc vypadli dva kolegové, kteří dlouhodobě onemocněli,“ vysvětloval pan Friedrich.

Maike se naklonila ke mně a k Volkerovi. „Na eppendorfské univerzitní klinice prý rezervují na psychiatrii celou chodbu pro učitele z Astrid Lindgrenové.“

„Propána, uklidni se, jen žádnou paniku.“ Podívala jsem se povzbudivě na Maike. „Bezpochyby půjde stejně jen o angličtinu nebo matiku. My jsme se svými aprobacemi v bezpečí, tak klid.“

Pan Friedrich pokračoval ve svém projevu nemilosrdně dál: „Kolegové potřebují naléhavou pomoc v oborech hudební výchova a zeměpis.“

No nazdar! Srdce mi zděšením spadlo do kalhot a bezděky jsem se pevně chytila opěradla židle. Také ostatní kolegyně a kolegové, kterých se to týkalo, zbystřili. I z Volkera po mém boku jsem cítila sálat napětí. Šťastlivci vyučující jiné předměty si naopak ulehčeně vydechli.

„Hlásí se někdo dobrovolně?“ rozhlédl se po nás pan Friedrich. Volker se skrčil pod stůl a začal se přehrabovat v tašce. Andreas Berthold si intenzivně prohlížel nehty na rukou a Wiebke Mattischeková bloudila očima po místnosti, jako by se oznámení pana Friedricha netýkalo jí, ale někoho absolutně jiného. I já se na své židli sesunula hlouběji.

Pan Friedrich si povzdechl. „Já vím, že škola Astrid Lindgrenové nemá zrovna nejlepší pověst, ale je to jen na jeden dva roky. Maximálně na tři.“

Cože!? Na tři roky!? Následovalo ještě intenzivnější prohlížení nehtů, provázené rekordy ve zmenšování a naprosté neviditelnosti.

„Přesto musím apelovat na vaši solidaritu, milé kolegyně a milí kolegové,“ zvýšil přísně hlas pan Friedrich.

Žádná reakce. Tak solidární, aby šel dobrovolně na Astrid Lindgrenovou, se nenašel nikdo.

„No dobrá. Když se nepřihlásil žádný dobrovolník, nezbude mi, než abych určil někoho sám. Tenhle scénář jsem si už dopředu promyslel a prohovořil vše také s naším osobním oddělením. S mým rozhodnutím souhlasili.“

Takže to už bylo dávno rozhodnuté předem? To je tedy pěkný podraz! Sepjala jsem ruce v klíně, zatímco jsem v duchu vroucně prosila patrona učitelů svatého Jeronýma o pomoc, aby volba nepadla na mě. Posléze jsem se ale vzpamatovala. Jen žádnou paniku. Proč bych to měla být zrovna já? Jasně, jsem nejmladší z těch, o kterých by se dalo pravděpodobně uvažovat, ale jinak jsem přece docela oblíbená. A nejen u žáků, ale i mezi kolegy. Takže, koho to nakonec potrefí? Tipovala jsem Andrease Bertholda. Děti ho nemají zrovna moc v lásce, mezi jiným i proto, že si extrémně rád a často dává k obědu žemli plněnou syrovým mletým vepřovým s cibulí. A zkuste cítit náklonnost k někomu, komu je neustále cítit z úst cibule? Kromě toho při zkoušení velice rád využívá slepé mapy – tedy mapy, na kterých chybějí popisky. Na začátku každé hodiny si Andreas vybere nějakou oběť, kterou

znemožní před celou třídou tím, že ji požádá, aby na mapě ukázala třeba Loiru, Ulánbátar nebo pohoří Atlas. Abych byla upřímná, mám slepé mapy taky docela ráda, ale raději píšu předem neohlášené testy. Pokud se někdo znemožní, tak to alespoň není veřejné.

„Paní Paulsenová,“ zaslechla jsem hlas pana Friedricha.

„Ano?“ vzhlédla jsem překvapeně, protože jsem ještě byla v zajetí svých úvah.

Maike se prudce nadechla, chytla mě za ruku a já na sobě ucítila soucitné pohledy šťastnějších kolegů.

„Nuže, slečno Paulsenová, myslím, že jste přesně ta pravá volba na podporu týmu na škole Astrid Lindgrenové.“

Najednou jsem nemohla popadnout dech, v hlavě mi hučelo a srdce mi sevřela ledová ruka. „Cože, já?! Ale… ne! Já určitě nejsem ta správná volba pro tuhle práci. A kromě toho mám dneska narozeniny,“ dodala jsem slabomyslně.

„Nu, v tom případě vám přeji všechno nejlepší.“ Pan Friedrich se na mne usmál, ale já měla dojem, že ve výrazu jeho tváře čtu zcela jasnou známku špatného svědomí. „Paní kolegyně, jen žádnou falešnou skromnost. Jste vynikající učitelka, velmi kompetentní po odborné stránce, a kromě toho to také báječně umíte s dětmi.“

Moji kolegové – především panstvo z osobního oddělení a šťastlivci, kteří byli za vodou – souhlasně přikyvovali a klepali klouby prstů na stůl. Taková sbírka hanebných pokrytců se hned tak nenajde!

„Já nemám plný úvazek, jinak bych se určitě přihlásila,“ tvrdila Wiebke, zatímco jsem si v jejích očích mohla přečíst úlevu a škodolibou radost.

„No ano, a nepřestěhovala ses docela nedávno na východ města?“ ušklíbl se pokrytecky milovník cibule Andreas. „V tom případě budeš mít mnohem kratší cestu do práce.“

Dostala jsem hroznou chuť zabalit mu hlavu do slepé mapy Hamburku a namířit kuší přímo na východní okraj města. Ovšem Andreas teď nebyl můj největší problém, a tak jsem se opět obrátila k našemu řediteli. „Ale já vůbec nechápu, proč tam mám jít zrovna já.“

„No, paní Paulsenová, protože jste mladá a motivovaná.

A nepatříte k lidem, kteří se bojí výzev.“

„To se tedy náramně mýlíte,“ ujistila jsem ho. „Žádné výzvy nepotřebuju, opravdu ne. A vůbec nejsem nijak zvlášť moti… Tedy, chci říct, na téhle škole jsem moc ráda, a já…“ Horečnatě jsem pátrala po důvodech, které by přesvědčivě prokázaly mou nepostradatelnost, ale žádný mě nenapadl. Tvrzení, že nepáchnu po cibuli nebo děti mě mají rády, by měla na pana Friedricha asi těžko žádoucí účinek. Nakonec jsem hlesla slabým hlasem: „Ale já nechci na Astrid Lindgrenovou.“ Bylo mi však jasné, že nemám šanci. Byla jsem nejmladší. Poslední, která přišla na školu. Prostě nejslabší článek řetězu.

„Máme vás tady velice rádi, ale nehledě na to se domnívám, že vám tato výzva nesmírně prospěje a posune vás dál jak profesně, tak i lidsky. Takže, neztrácejte odvahu, paní Paulsenová.“

Ještě stále jsem doufala v zázrak, čekala jsem, že zazvoní budík a vysvobodí mě z toho hrozného snu. Ale nic takového se nestalo. „A kdy tam musím nastoupit?“

Pan Friederich si znovu urovnal perfektně sedící kravatu.

„Po prázdninách můžete rovnou odstartovat rok na své nové škole.“

„Cože?!“ vykřikla jsem zděšeně.

„Na první pohled se to může zdát jako poněkud krátký termín na přípravu, ale na škole Astrid Lindgrenové vás potřebují opravdu naléhavě.“

Taková do nebes volající nespravedlnost! Zrovna já! Něco takového se hned tak nevidí. „No dobře.“ Vstala jsem a ukázala prstem na dort. „Ten tu ale nenechám!“ Bylo mi jasné, že se chovám směšně a hloupě, ale byla to jediná možnost, kterou jsem v tu chvíli měla po ruce. Jediná forma protestu, s jejíž pomocí jsem mohla vyjádřit svůj hluboký nesouhlas nad nespravedlností, která mě potkala.

Pan Friedrich se na mě zpříma podíval. „To je sice velká škoda, ale vzhledem k vašemu momentálnímu rozpoložení naprosto pochopitelná. Prosím přijďte zítra do mé kanceláře, abychom mohli vyřídit potřebné formality.“ S těmito slovy opustil sborovnu.

Byla jsem jako zkamenělá. Nevnímala jsem, že se Maike, Volker a všichni ostatní kolegové shromáždili kolem mě, aby mi vyjádřili soustrast a dodali odvahu. V jednom okamžiku jsem si uvědomila, že už jejich povzbuzování nedokážu snést. Sbalila jsem si rychle věci a rozjela se domů. Jen ještě jeden den. Jeden den idyly na Wertherově gymnáziu, než se budu muset na dlouhá léta ponořit na úplné dno lidské existence. Takový dárek k narozeninám jsem opravdu nečekala!

Cestu ze školy domů jsem absolvovala jakoby v mlze. Byla jsem tak ponořená do temných vyhlídek do budoucnosti, že jsem málem zapomněla vystoupit. Ještě včas jsem se vzpamatovala, protlačila se k výstupu a v poslední vteřině, než mě mohly uvěznit zavírající se dveře, jsem vyskočila na nástupiště. Vyjela jsem po schodech nahoru a pokračovala v cestě po Wandsbecker Chaussee. Asi by se těžko našel někdo, kdo by byl ochoten tvrdit o čtvrti Eilbek, kam jsme se s mou nejlepší kamarádkou Nele před třemi měsíci přistěhovaly, že je to nejkrásnější část Hamburku. Turista sem zabloudí jen výjimečně, nejsou tady ani žádné pamětihodnosti, ani hipísácké hospody a restaurace. Ale abych pravdu řekla, nijak mi to nevadí. Všechno, co s Nele potřebujeme, je jen kousek cesty od našeho bytu. Máme tady svou hospodu a dvě restaurace, jeden kiosek, dva supermarkety a pobočku Tchiba, kde si můžu nakoupit Non-Food-Artikel, tedy nepotravinářské výrobky, které mám ve velké oblibě. Bydlíme jen dvě minuty od parku i Labského kanálu, po jehož břehu se dá pohodlně dojít až k Alsterskému jezeru. Takže, co víc si člověk může přát? Jenže když jsem dneska odbočila do naší klidné ulice a došla k čtyřposchoďovému činžáku z červených cihel, kde jsme bydlely, napadlo mě, že moje přestěhování na východ Hamburku se mi vlastně stalo osudným. Dobrá, ulici lemují staré vysoké lípy, líbí se mi osobitá atmosféra téhle části města a bydlím tu vážně ráda, ale pokud mám přijmout tezi cibulového Andrease, tak nese právě tahle čtvrť svůj díl viny na tom, že mě přeložili na školu Astrid Lindgrenové.

Sotva jsem odemkla a vešla do prostorné předsíně našeho bytu, přiběhla z kuchyně Nele. „Happy Birthday to you, happy Birthday to youuuu,“ zpívala hodně nahlas a trochu falešně, ale její nadšený úsměv a jahodový narozeninový dort se svíčkami, který držela v ruce, naprosto přehlušily případnou disharmonii. „Všechno nejlepší k narozeninám,“ volala a objala mě kolem krku, přičemž dávala velký pozor, aby se dortu nic nestalo.

Z kuchyně se vynořily další dvě postavy, jedna vysoká, s širokými rameny, druhá menší a sporá. Byli to Sebastian a Kai, naši sousedé, které jsme si jaksi pronajaly i s bytem, i když nebyli uvedeni v nájemní smlouvě. Objevili se ještě před naším nastěhováním a pomohli nám vymalovat byt a zbrousit staré dřevěné podlahy. Při stěhování samotném byli velmi nápomocní s taháním a stavěním nábytku (upřímně řečeno, v podstatě udělali všechno sami), a od té doby byli po ruce pokaždé, když bylo třeba něco opravit. Jak šel čas, tak jsme s Nele zjistily, že se u nás naopak rádi vyskytují v době večeře, aby si nacpali neustále prázdné žaludky.

Zpočátku to Nele i mně šlo dost na nervy, ale mezitím jsme všichni došli k nepsané dohodě, že jejich chování je právě podstatou našeho vzájemného soužití. Ti dva hráli roli muže v domě, a logicky proto pravidelně podnikali nájezdy na naši ledničku. Časem si Sebastian a Kai zvykli trávit v našem bytě stále více času. Byli stejně staří jako my, Sebastian pracoval jako malíř pokojů, Kai jako elektrikář, a kromě toho se skvěle osvědčili při tahání přepravek s nápoji do schodů i při vynášení odpadků. Takže praktičtí sousedé. Udělaly jsme s Nele zatím jedinou chybu. Když jsme jednou nemohly doma počkat na kominíka, daly jsme jim klíč od bytu. Poté jsme klíč už neviděly, a naopak se často jeden z nich nebo i oba dva objevovali u nás doma bez ohlášení, což občas vedlo k trapným situacím, třeba když Nele vycházela z koupelny v prádle se Snoopym, na tváři naplácanou obličejovou masku, nebo když jsem si při vaření prozpěvovala Krále duchů a doprovázela svůj zpěv dramatickými gesty. Nakonec jsme si s mládenci vážně promluvily o určitých mezích ve vzájemných kontaktech, a od té doby pokaždé nejdřív zazvonili, místo aby rovnou vpadli dovnitř.

„Všechno nejlepší k narozeninám!“ volal Sebastian, tedy ten velký, ramenatý, a vesele se přitom usmíval. Když se to vezme kolem a kolem, tak my dva nemáme až na smysl pro humor absolutně nic společného. Sebastian hraje fotbal, dívá se na všechna myslitelná sportovní utkání v televizi a rád mě popichuje. Nebere si přitom žádné servítky a skoro pokaždé se mu podaří mě něčím vytočit. Kromě toho má na pravé ruce tetování, a já k tetovaným lidem chovám odjakživa určitou nedůvěru. Známe se už tři měsíce, ale pořád si ještě nejsem jistá, jestli si rozumíme nebo ne.

„Taky ti přeju všechno nejlepší, Anni,“ nezůstal pozadu Kai a rozpačitě si uhladil na ježka ostříhané vlasy. Kai toho moc nenamluví, pročež jsme si Nele a já ze začátku myslely, že je to úžasný posluchač. Postupem času jsme ale zjistily, že se v myšlenkách většinou vznáší v naprosto jiných sférách a vlastně nás nevnímá. Miluje počítačové hry, jako třeba World of Warcraft a Fantasy-Roleplay, prostě LARP hry. Kromě toho sepisuje na pokračování fanfiction na téma Pána prstenů. Před časem mi dal přečíst jednu kapitolu a jeho příběh o Odorfovi, zlém dvojčeti pána Mordoru, mi připadal docela zajímavý. Od té doby dostávám ke zhodnocení pravidelně každou novou kapitolu.

Nele ukázala na jahodový dort, na kterém pomalu dohasínaly svíčky, takže se chodbou začala šířit vůně připomínající silvestrovskou oslavu. „Prosím, pojďte si dát dort, dokud drží.“ Kai, Sebastian a já jsme ji následovali do naší maličké kuchyně, kam se kromě kuchyňské linky, lednice, poličky a stolu se dvěma židlemi už víc nevejde. Vzhledem k časté přítomnosti Kaie a Sebastiana se nám nakonec podařilo vtěsnat ke stolu ještě další dvě židle. Nele láskyplně vyzdobila kuchyni dalšími svíčkami a papírovými konfetami. Přes celou místnost zavěsila girlandu s nápisem Happy Birthday a moje místo u stolu bylo ozdobené gerberami a gumovými medvídky.

„To je od tebe hezké,“ ocenila jsem výzdobu. „Moc děkuju!“

Nele postavila tác s jahodovým dortem na stůl a vytáhla z lednice láhev šampaňského. „Rádo se stalo. Myslím, že bychom neměli ztrácet čas nejdřív s kávou, ale rovnou přejdeme k tomu základnímu. Co vy na to?“

„Jsem pro.“ Položila jsem svůj čokoládový dort na kuchyňskou linku a poté vyčerpaně klesla na židli.

„Jasně. Do toho.“ Nele se zářivě usmívala a předvedla mi kýčovitý princeznovský diadém posázený lesklým štrasem.

„Koukej, obstarala jsem ti čelenku pro oslavence.“

Zoufale jsem se na ni podívala. Čelenka bylo to poslední, po čem jsem dneska toužila.

„Tak to nezdržujte a pojďte si prosím sednout.“

Nele mi očividně chtěla udělat radost, takže jsem s povzdechem sáhla po čelence a dala si ji na hlavu. „Jsi zlatá, Nele. Děkuju.“

„Vypadáš jako opravdová princezna,“ prohlásila nadšeně, na což Sebastian reagoval hlasitým odkašláním. „A protože máš narozeninovou čelenku, máš taky právo na bláznivá přání. Stačí, abys vyslovila jakékoli přání a my ti ho splníme.“

„Mohla bys to my prosím definovat přesněji?“ ozval se provokativně Sebastian. „Já žádný pochybný přání rozhodně plnit nehodlám.“

„Vřelé díky, Sebastiane. Opět se ti podařilo předvést svůj proslulý šarm,“ ušklíbla jsem se a natáhla se po láhvi šampaňského, abych ji otevřela. „Kdo si dá?“ Nečekala jsem na odpověď a rovnou každému nalila.

Nele naložila mně i hostům na talíř pořádný kus dortu a napjatě sledovala, jak se tváříme. „Doufám, že vám bude chutnat.“

Kai se po prvním soustu ošklíbl, Sebastian se otřásl nechutí. Já měla taky co dělat, abych nedala najevo své pocity. Základ dortu byl totiž rozplizlý a vůbec nedržel tvar. Nele zřejmě zapomněla na prášek do pečiva, ale jak jsme zjistili, největší problém byl úplně jinde.

„Je absolutně čistý, bez chemie, a především bez cukru,“ hlásila hrdě. „Je šílený, kolik cukru každý den zkonzumujeme. Už dávno jsme my lidi zapomněli na přirozenou chuť potravin. Je načase se to znovu naučit.“

S obtížemi jsem polkla a přikyvovala na souhlas. I když nebyl k jídlu, byl to můj narozeninový dort, který Nele upekla extra pro mě. „Je dobrý, díky!“

Sebastian znechuceně odstrčil svůj talíř. „Ne, není dobrý.

Bez cukru nemá vůbec žádnou chuť.“

„Nech toho,“ napomenula jsem ho, když jsem zahlédla Nelin zklamaný obličej. „Mně připadá docela dobrý.“

Zkoumavě se na mě podíval. „Prosím tě, nelži!“

„To je opravdu tak špatný?“ hlesla nešťastně Nele.

„Jo,“ ujistil ji Sebastian.

„Trochu… snad kyselý,“ zkusil zmírnit ostré odsouzení dortu opatrně Kai.

„Ne, ne, tak špatný zase není,“ bránila jsem svůj narozeninový dort.

Nele vzala do ruky vidličku a vložila si kousek do úst. Trvalo sotva tři vteřiny, než se znechuceně ušklíbla. „Páni, to je ale trapas. Je vážně hrozný.“

„Je pečený z lásky, to je to hlavní,“ hájila jsem nechutný výrobek.

„Hm,“ zabručela Nele. „Taková blbost. Za to může ta reklamní výzva 40 dní bez cukru, kterou teď připravujeme.“ Nele pracovala v reklamní agentuře a věděla pokaždé naprosto přesně, co se zrovna aktuálně propaguje. Její velkou vášní byly trendy a měla poměrně dobrý cit pro tendence a nálady mezi lidmi. Často se stávalo, že je vycítila dokonce ještě předtím, než si je uvědomili v agentuře ostatní, a z tohoto důvodu byla ve své práci naprosto bezkonkurenční. Nele hodila vidličku na talíř a lokla si zhluboka šampaňského. „Je mi moc líto, že tvůj narozeninový dort dopadl tak děsně. Poslyš, z tvého čokoládového dortu pro kolegy asi už nic nezbylo, co?“

Kai vstal a podíval se s nadějí na krabici na kuchyňské lince.

„Ale ano,“ přiznala jsem. „Podej ho sem, Sebastiane.“

Sebastian, který se tísnil mezi linkou a stolem, se hbitě otočil, sáhl po plastové krabici a postavil ji před nás.

Sundala jsem víko a objevil se nedotčený čokoládový dort s extra velkou vrstvou čokolády. „Prosím.“

Kaiovy oči zazářily radostí. „Ten určitě není bez cukru,“ zašeptal nábožně při pohledu na polevu z jemné hořké čokolády a na krémovou náplň dortu.

Taky Sebastian hleděl na dort jako hypnotizovaný. „Jestli mi z něho kousek dáš, udělám opravdu všechno, co si budeš přát,“ sliboval.

Vzala jsem nůž, rozkrájela dort a každému dala na talíř velký kus.

Nele si nacpala do pusy plnou vidličku a zavřela na chvilku oči. „Ňam. Páni, to je dobrota. Anni, ty umíš dělat fakt úžasný dorty. A já ti přísahám, že si tu naši vysněnou kavárnu spolu jednou přece jen otevřeme.“

Kavárna snů byla oblíbeným tématem našich fantazií. V pravidelných intervalech jsme si s Nele představovaly, jak stojíme v troskách našich životů, a nečekaně zdědíme po dosud neznámé tetě dům, ve kterém si otevřeme kavárnu.

„To bych udělala nejradši hned, to mi věř. Dnes mi totiž dopadla na hlavu vážně tvrdá a nečekaná rána. Přeložili mě z naší školy. A sice do místního ústavu,“ dořekla jsem maximálně otrávaně.

Nele klesla ruka s vidličkou, kterou zrovna nesla k ústům, Kai se krmil bez povšimnutí dál a Sebastian vypadal jako člověk čekající na pointu, protože se na mě díval s velkým očekáváním.

„A?“ nevydržel to nakonec.

„Jaké a? Budu učit v té nejhorší škole z celého Hamburku!“ vzdychla jsem.

„Ale proč zrovna ty? Nemůžou tě k tomu přece donutit!“ vykřikla rozhořčeně Nele.

„Co jiného jim zbývá, když tam nikdo nechce jít dobrovolně?“ namítl Sebastian.

„Obávám se, že mě k tomu můžou donutit docela snadno.“ Zatímco jsem Nele vysvětlovala podrobně situaci, rozčilovala jsem se stále víc a víc nad tou strašlivou nespravedlností, která mě potkala. „Jenom proto, že jsem nejmladší, tak si pan Friedrich automaticky myslí, že jsem motivovaná, nebo co?

A k tomu ještě ten cibuložrout Berthold nebo ta pitomá Wiebke. To bylo opravdu nesnesitelný, jak se z toho vykroutili. Ale dort,“ zvolala jsem a ukázala prstem doprostřed stolu, „jsem si odnesla zase zpátky domů! Nedostali z něho ani drobeček! Ty teda ne!“

„Jasně. Ani drobeček! Nejseš přece žádný vořezávátko!“ poznamenal Sebastian s plnou pusou.

„Myslím, že ses zachovala naprosto správně,“ pochválil mě Kai a nabral si s chutí další kousek.

„Přesně tak,“ souhlasila jsem. „V podstatě se jedná o jasný případ diskriminace. Jenom proto, že bydlím ve východním Hamburku, tak mě do té školy přeložili.“

„To myslíš vážně?“ zeptal se Sebastian. „Cítíš se diskriminovaná, protože bydlíš v Eilbeku?“

„Jistě!“ Sotva jsem to vypustila z pusy, bylo mi jasné, že jsem své rozhořčení trochu přehnala. „Ne tak docela, postihlo mě to hlavně proto, že jsem v učitelském sboru jedna z nejmladších. To je přece nespravedlivý.“

Sebastian se na mě zadíval s přehnaným soucitem. „To je tedy k pláči, jak si s tebou zahrál osud, ty ubohá dceruško akademiků.“

„Co ty víš o mém životě? Nic moc, nebo se pletu? Radím ti, aby ses se svými soudy držel raději zpátky.“

„Kde je přesně ta tvoje nová škola?“ chtěla vědět Nele.

„V Ellerbrooku. Je to škola Astrid Lindgrenové.“

Sebastian se hlasitě rozesmál. „Astrid Lindgrenová? To je moje stará škola! No nazdar! Neumím si představit, že zrovna ty budeš učit na mojí bývalý škole.“

„Ty seš z Ellerbrooku?“ podivila jsem se.

Sebastian se uhodil pěstí dvakrát do prsou v místech, kde má srdce (v jeho případě pouze černočerné beztvaré Cosi).

„Moje ghetto. Tam jsem se narodil a vyrostl. Teda, jak se zdá, taky toho o mým životě moc nevíš, co?“

„Nikdy jsem netvrdila nic jiného,“ ujistila jsem ho a ukázala na jeho paži, na které se skvěl vytetovaný orel.

„V tom případě předpokládám správně, že tohle je kérka tvého gangu? Nebo je snad z kriminálu?“ vykulila jsem na něho nevinně oči.

Úsměv na Sebastianově obličeji pohasl. „To radši ani nechtěj vědět.“

„Ale ano. A hned teď.“

„Ne, nic takovýho nechceš.“

„Samozřejmě že to chci vědět! Jinak bych se přece neptala.

Tak přiznej, byl jsi někdy v kriminále?“

Sebastian obrátil oči v sloup. „To tetování nesouvisí ani s gangem, ani s kriminálem. V mém životě se možná vyskytovala období, kdy jsem se choval jako idiot, ale tak velkej idiot jsem přece jen nebyl.“

Jen těžko jsem dokázala krotit svou zvědavost, ale na Sebastianovi bylo jasně vidět, že už nehodlá poskytovat další informace o svém životě. Takže jsem si svoje otázky nechala v zásobě na příště. Jednou to z něj určitě dostanu.

Když později Sebastian s Kaiem odešli, otevřela jsem ještě jednu láhev sektu a usadily jsme se s Nele v mém pokoji, kde jsme se uvelebily pohodlně na podlaze a pouštěly si moji oblíbenou klasiku. Poslední, co mi Nele povolila, byla Beethovenova Měsíční sonáta.

„Tohle už dál nechci poslouchat,“ namítla energicky.

„Když to hraješ ty, tak je to okej, ale od nikoho jiného nemám zájem ji poslouchat.“

„To je v pořádku, já to přece taky nechci,“ uklidňovala jsem ji. „Alespoň ne teď.“

Nele se na mě zamyšleně podívala. „Teď mě napadá… Od té doby, co spolu bydlíme, jsem tě neslyšela ani jednou hrát na klavír.“

„Je to tak.“ Vyhrabala jsem play-list svých oblíbených písniček, které milovala i Nele. Brzy se pokojem rozezněly naplno Bad Ideas.

„Proč ne?“

„No… vlastně, co jsem skončila studium, tak hraju už jen ve škole. Po skoro dvaceti letech hry na klavír jsem toho měla nějak dost.“ Teď jen poslouchám jiné klavíristy. Takové, kteří to opravdu umějí, ale o tom jsem nechtěla mluvit. Než se mohla Nele pustit do rozebírání tématu, nabídla jsem jí plnou sklenku šampaňského. „Na zdraví.“ Můj manévr naštěstí zabral. Nejprve jsme si povídaly o všem možném a hudba zněla spíš jen jako kulisa, ale potom přišly na řadu naše absolutně nejoblíbenější hity a dostaly jsme se do nálady. Při Hey, Soul Sister jsme začaly zpívat s sebou, a nejpozději ve chvíli, kdy si Paolo Nutini obul New Shoes a všechno dobře dopadlo, jsme se daly do tance.

V půl třetí zabušil na zeď Sebastian, který měl pokoj přímo vedle mého. „Páni,“ lekla se Nele. „Neříkal, že musí ráno vstávat v šest?“

Přikývla jsem. „Ano, to říkal.“

„Tak to abychom raději skončily. Jsem už docela pěkně utahaná.“

„Máš pravdu, skončíme.“ Vypnula jsem přehrávač a popřály jsme si s Nele dobrou noc.

Ležela jsem v posteli a zírala do stropu, na kterém měsíční světlo kreslilo bizarní stíny. Zmocnila se mě strašlivá lítost, protože jsem si najednou uvědomila neúprosnou skutečnost, kterou jsem se snažila celý večer intenzivně potlačit: Zítra je můj poslední den na Wertherově gymnáziu. Všechno přišlo tak nečekaně, že mi to vlastně ještě ani pořádně nedocházelo.

Table of Contents

Zkažená oslava narozenin