S. A. Lelchuk

Chraň mě před zlými muži

Kalibr

Přeložila Jiřina Stárková

SAVE ME FROM DANGEROUS MEN

Copyright © 2019 by Saul Lelchuk

Translation © Jiřina Stárková, 2020

ISBN 978-80-242-6355-7

Mým rodičům, Alanovi a Barbaře, za všechno

První týden

1

Bar byl až ve West Oaklandu. Jen nízký přízemní blok z betonu uprostřed parkoviště. Neonové poutače inzerující pivo Bud Light vrhaly modrou záři na hrozen otlučených aut a pick-upů zaparkovaných před vstupem. V životě jsem tady nebyla. A pravděpodobně sem už nikdy nezajdu. Zastavila jsem na kraji prostranství, za kaluží světel. Vypnula jsem motor červené motorky Aprilia, na které jsem přijela. Vešla jsem dovnitř. Bylo krátce po deváté; páteční večer teprve začínal. U baru sedělo šest drsně vypadajících maníků, pár dalších u stolů, dva hráli pool. Jen jedna dívka. Tvořila polovinu dvojice vmáčknuté se džbánkem piva do tmavého rohového boxu. V nose měla piercingový kroužek. Vždycky mi vrtalo hlavou, jestli je piercing nosu tak bolestivý, jak vypadá.

Stoupla jsem si k baru. „Jednou Heineken.“

„To bude pět dolarů.“ Barman, mohutný pupkatý chlapík, měl šedivějící vlasy a padesátku na krku. Hltal mě očima, aniž se to obtěžoval skrýt. Stejně tak celý bar. No a co.

Vzala jsem pivo, lokla si a zamířila na „dámy“. Uvítal mě pach dezinfekce a leštidla na podlahu. Postavila jsem se před oprýskané zrcadlo a zadívala se na sebe. Jsem poměrně vysoká, metr sedmdesát. S bytelnými motorkářskými botami ještě o chlup vyšší. Uhladila jsem si kaštanové vlasy zcuchané přilbou. Nikdy se o mně nedalo říct, že jsem hubená, ale udržuju se ve formě. Zhodnotila jsem přiléhavé světlé džíny a tílko s hlubokým výstřihem pod rozepnutou černou koženou bundou. Nádech stínů kolem zelených očí. Trocha rudé rtěnky, kterou normálně nepoužívám. Vypadám k světu.

Můžu jít na věc.

Zamířila jsem ke kulečníkovému stolu a hodila na plátno čtvrtdolar. „Příští hra je na mě.“

Oběma hráčům bylo zhruba stejně jako mně, třiatřicet. Vyslali ke mně lačný pohled, jakým muži nezřídka častují ženy. Bezmála dravčí. Jako by mě chtěli zhltnout na posezení. Jako bych na ně jen nepromluvila, ale rovnou se k nim přitočila, ožužlala jim ušní lalůček a zašeptala do ucha nějakou prasečinku. Ten vyšší volně držel tágo v jedné ruce. Otočil se zpátky ke stolu. Čepici s logem oaklandských Raiders měl kšiltem dozadu. Soustředěně zamířil a potopil poslední půlenou kouli. Trefil ji prudčeji, než bylo nutné. To muži obvykle dělají. Jen opravdu dobří hráči odolají pokušení střelit ostřeji, nepředvádět se. Znovu zamířil. Tentokrát byl strk pomalejší. Bílá koule lízla osmičku a ladně ji poslala do kapsy. Konec hry.

Otočil se ke mně. „Je to na tobě.“ Chystal se vložit čtvrťáky do otvoru.

„Já tě vyzvala. Já plátím.“

Zarazil se a pokrčil rameny. „Jak je libo.“

Vzala jsem ze stolu svůj čtvrtdolar a z kapsy vytáhla další tři. Kabelku jsem položila vedle láhve piva a sklonila se, abych naplnila mincovník. Na svém zadku, obepnutém těsnými džínami, jsem cítila pohledy celého baru. Uvolnila jsem koule.

„Umíš držet klacek?“ zeptal se mě jeho kamarád. Přitom po mně mlsně pošilhával a položil důraz na slovo klacek. Byl menší, pod ušmudlaným trikem mu kynul pivní pupek. Jako by mě jeho otázka měla vyburcovat, abych si ho odvedla na záchod a ručně ho obsloužila. S odpovědí jsem se nezdržovala. Přistoupila jsem ke stojanu, vybrala co možná nejrovnější tágo a poválela ho po stole. Už toho mělo hodně za sebou, přesto postačí.

„Hraješ o pusy, kotě?“ To vypadlo pro změnu z mého nadcházejícího soupeře. S kšiltovkou Raiders. Podobný materiál nabízí nejspíš každý bar v zemi. Nebo každý bar na světě.

Vzhlédla jsem. „Kdybych si chtěla takhle užít, půjdu na diskotéku.“

„Hraješ si na drsňačku,“ podotkl, jako bych s ním koketovala. „Ale nakonec stejně vyměkneš.“

Pevně jsem si ho měřila. „Nehraju si na drsňačku. Hraju o prachy. Pokud ovšem nechceš hrát jen o drinky. Tvoje hřiště, tvoje pravidla.“

Po mých slovech už neměl na výběr. „Normálně prachy od holek neberu.“

Sáhla jsem do zadní kapsy. Hodila na stůl padesátidolarovou bankovku. „Menší nemám.“

Vyměnil si mírně užaslý pohled se svým kámošem.

Pozoroval nás celý bar.

Výborně.

„Tak jo.“ Zalovil v prkenici. Vytáhl dvě dvacetidolarovky a desítku. „Mám rozstřel.“

Když se hraje o peníze, diváci se vždycky maličko proberou. Rozstřelil slušně. Potopil dvě plné a jel dál. Umístil další dvě koule, ale pak pohřbil tutovku přes mantinel ze střední vzdálenosti. Což ho řadilo přibližně na úroveň všech hráčů, na jaké narazíte v kterémkoli baru, kde je stůl. Nebyl ani špatný, ani dobrý. Prostě průměr. Což bylo v pohodě. V první hře nejde ani tak o vítězství, jako spíš o to zjistit, co má ten druhý v úmyslu a jaká je pravděpodobnost, že se mu to podaří. Výhra je vedlejší.

Dlouze jsem si lokla piva a beze slova obstarala polovinu stolu.

Rozvážně, neuspěchaně. Každý strk jsem připravila na ten následující. Pěkně postupně. Tak, aby jeden navazoval na další. Nepřemýšlela jsem o tom, co momentálně dělám, ale co chci udělat příště. Koule putovaly přes opotřebované zelené sukno s tlumeným, diskrétním cvakáním. Amatérští šachisté se prý od velmistrů liší počtem tahů, které jsou schopni předvídat. V poolu je to podobné, aspoň si to myslím.

Když jsem minula, můj soupeř se chopil tága s odhodlaným výrazem v očích. Cílevědomě. Pochopil, že nemá co do činění jen s pěknou prdelkou. A nechtěl přijít o svých padesát babek. Neměla jsem mu to za zlé. Ještě jsem se nesetkala s nikým, kdo by chtěl prohrát vsazené peníze.

Zahrál a minul. Asi nervy. Teď už jsme měli mnohem početnější obecenstvo.

Byla jsem ve formě. V klidu. V pohodě. Ošetřila jsem druhou polovinu půlek. Tágem jsem poklepala na protější kapsu a beze slova si vzala na paškál osmičku.

Hladce ji vnořila. Konec hry.

Shrábla jsem ze stolu jeho peníze a dala si je do kapsy. Svou padesátku jsem tam nechala. „Chceš svý peníze zpátky, padre?“

Teď už se tvářil dožraně. „To si piš. A tentokrát tě nebudu šetřit.“

„Prachy na dřevo. Prohráls. Platíš.“

Padesátidolarovku jsem tam nechala ležet, jako by mě vůbec nezajímala. Vykročila jsem k baru. „Panáka Jamesona a další pivo.“

Zašilhal na mě postarší chlápek. Měl triko basketbalového týmu Warriors a na bradě drobky od bramborových čipsů. „To je od tebe hezký, kotě. Nemuselas mi nic objednávat.“

Nestál mi ani za pohled. Setřela jsem ho zarytým mlčením. Zbrunátněl a zase zakotvil pohledem na baru. Kopla jsem do sebe whisky. Plácla na barpult jednu z dvacetidolarovek, co jsem vyhrála nad Kšiltovkářem, a odkráčela s pivem, aniž jsem si vyžádala drobné nazpátek.

Můj soupeř už uvolnil koule, ale v trojúhelníku nechal centimetrovou mezeru mezi koulí v čele a ostatními. Mazaný tah. To znamená, že ví, že mě neporazí férovou hrou. Beze slova jsem se sklonila nad stůl, zvedla trojúhelník a sestavu upravila.

„Asi se odkutálela,“ poznamenal rozpačitě, přistižený při činu.

„Asi,“ ukrojila jsem. „Vylož prachy.“

Zase se prohraboval v peněžence. Tentokrát byly bankovky drobnější, do padesáti musel přidat pár jednodolarovek. Napila jsem se studeného piva a rozstřelila. To už se ke stolu přesunula většina osazenstva baru.

„Naše malá kasařka válí.“

„Jsem zvědavej, jestli je stejně dobrá i v jiným oboru.“

„Povím vám, že na ten její zadeček bych se mohl dívat celej večer.“

Ignorovala jsem je. Porazila jsem Kšiltovkáře podruhé. Shrábla jeho peníze. Byl švorc.

Odpotácel se ke stěně a ztěžka se o ni opřel.

Rezervoval si mě jeho pupkatý kámoš. Možná na revanš, možná proto, aby mi mohl koukat do výstřihu. Bylo mi to jedno. Skásla jsem ho o dvacet dolarů, protože víc u sebe neměl.

A pak jsem ho uviděla.

Musel přijít, když jsem dohrávala poslední partii, protože u dveří jsem ho nezahlédla. Opíral se o barpult, před sebou láhev piva. Mrkla jsem na hodinky: 22.40.

Vydala jsem se k jukeboxu. Chlapi mě samo sebou sledovali. Z kapsy jsem vylovila další čtvrťáky. Vybrala jsem písničku od Rolling Stones. Vrátila se ke stolu. Tentokrát jsem maličko zavrtěla boky. Pomalu a dlouze jsem se napila piva. „Kdo je na řadě?“

Porazila jsem dalšího zájemce. Jednoho z čumilů. Bylo mi lhostejné, kdo to byl. Muž, který právě vešel, se usadil u baru a díval se na nepočetnou partičku kolem kulečníkového stolu. Díval se na mě. Se zájmem. Získala jsem si jeho pozornost.

Vzala jsem peníze. „Mám žízeň. Stůl je volnej. Já končím.“

Zpátky k baru. Poprvé jsem si svlékla bundu. Posadila jsem se kousek od něj, ob jednu prázdnou stoličku. Určitě je to on. O pár let starší než já. Podsaditý chlapík s tmavou bradkou a prázdným pohledem. Rozložitá ramena, předloktí pokrytá modrozelenou kérkou.

Zachytila jsem barmanův pohled. „Ještě jednou Heineken. A dalšího panáka.“

Tentokrát jsem kořalku nevypila hned. Nechala jsem skleničku na baru, popíjela pivo a civěla na oprýskaný pult. Někdo vyřezal do povrchu své iniciály. RS & CJ navždy. Jestlipak jsou RS a CJ pořád spolu? Vsadila bych se, že ne.

„Prý se nesluší pít o samotě.“

Zadívala jsem se na něj. Poprvé od chvíle, kdy vešel. „Říká kdo?“

Zasmál se. „Nemám ponětí. Prostě někdo. Čertví kdo.“

„Tak si něco objedenej.“

„Jo. Asi to udělám.“ Kývl na barmana. „Panáka toho, co má ona, Teddy. Oba jsou na mě.“

„Nejsou,“ ohradila jsem se. „Své pití si platím sama.“

Udiveně si mě změřil. „V životě jsem neviděl ženskou, která by odmítla pozvání na drink.“

„Všechno je jednou poprvé.“

„Hádám, že po té produkci s tágem si to můžeš dovolit.“

„Mohla jsem si to dovolit, už když jsem přišla. A pořád můžu.“

Zase se zasmál. „Koukám, že máš kuráž, co?“

„Nic o mně nevíš,“ ohradila jsem se.

„Ale mohl bych.“

„Co?“

„Tě poznat. Líp.“

„Kdyby?“

Pokrčil rameny. „Nejspíš kdybysme si trochu popovídali.“

Zvedla jsem panáka. „Na zdraví.“

Přiťukli jsme si. Napili se.

„Nikdy jsem tě tady neviděl,“ poznamenal.

„Protože jsem tady nikdy nebyla.“

„A proč jsi tady zrovna dneska?“

Červeně nalakovaným nehtem jsem obkreslila dřevořezbu před sebou a znovu zapřemítala o RS a CJ. „Opravdu tě to zajímá?“

„Vlastně ani ne.“

„Správně. Já jsem tady, ty jsi tady. Proč hledat důvod?“

„To beru.“ Oslovil barmana. „Ještě dvakrát. Ona si to platí.“ Otočil se ke mně. „Kdo tvrdí, že starýho psa novým kouskům nenaučíš?“

„Ty jsi starej pes?“

Laškovně zamrkal. „Ne až tak starej.“

„Tak to bysme tě pár kousků přece jen mohli naučit.“

Další dva Jamesony. Napili jsme se.

„Nudím se,“ prohlásila jsem. Sklouzla jsem ze stoličky, aniž jsem se ohlédla. Zpátky k jukeboxu. Pustila jsem ploužák „Love Me Two Times“ od Doors. Začala jsem se pomalu pohupovat před hrací skříní. Zase se na mě díval celý bar. Jeho jsem cítila hned za sebou. Tušila jsem ho. Jako bych měla oči i vzadu. Na bok se mi opatrně snesla mohutná ruka. Pohybovala se spolu se mnou. Nezatrhla jsem mu to. Zezadu se ke mně přitiskl. Svrběl mě jazyk, ale neodehnala jsem ho. Písničku jsme dotančili společně.

„Mohla bys jít ke mně,“ řekl, když hudba dohrála.

Zaculila jsem se. „Sluší se to?“

„Pila jsi. Neměla bys řídit.“

Můj úsměv se rozšířil. „Máš o mě starost.“

Zazubil se. „Starám se o nás oba. Bydlím necelý dva kilometry odtud. Mám doma láhev kvalitní whisky, kterou bychom mohli ztrestat.“ Významně se odmlčel. „A vejce a kafe. K snídani.“

Pověděla jsem mu to bez obalu. „Musím ti něco říct. My dva spolu snídat nebudeme. To je vyloučený.“

V očích mu blýskl hněv. „Tos nemohla říct před hodinou? Ztráta času.“

Otočil se a vykročil k baru.

Nechala jsem ho ujít tři kroky.

„Neřekla jsem, že k tobě nepůjdu.“

Rychle se obrátil.

2

Jela jsem za ním. Moc ráda mám kolem sebe noční vzduch, pocit, jak prsty v kožených rukavicích svírají řídítka, mocný nápor větru do hrudi. Nesnáším jízdu se sklopeným ochranným štítem. Potřebuju cítit, jak mě vítr objímá, podpírá. Někdy mám dojem, že motorka je jediné místo, kde se cítím šťastná. Nedokážu posoudit, jestli je to rouhání. Nebo je to pravda.

Bydlel v malém domku ve vesnickém stylu ve West Oaklandu. Poblíž loděnice. Tak blízko, že jsem slyšela hluk z dálnice a viděla světla z přístavu. Oponu obrovských jeřábů a několikapatrových stěn z dopravních kontejnerů nad temnou, nehybnou hladinou. Mlhavě oranžový přísvit stoupající bledou nocí. Jiskřící světla města za Sanfranciským zálivem.

Dívala jsem se, jak odbočil na příjezdovou cestu. Jela jsem ještě o blok dál a tam zaparkovala. Pověsila jsem přilbu na lankový zámek na motorce a rukavice dala do kabelky. Vrátila jsem se k domu. Čekal na mě u dveří. „Proč jsi nezaparkovala na příjezdové cestě?“

„U cizích lidí zásadně neparkuju na příjezdové cestě.“

„Nebudeme cizí dlouho.“

„Možná ne.“

Jeho obývací pokoj byl jednoduchý. Pár starých křesel a černá kožená pohovka před televizorem, kde běžel sportovní kanál ESPN. Na konferenčním stolku dálkový ovladač k Xboxu a pár špinavých talířů. Ztlumil zvuk, zmizel v kuchyni, vrátil se s láhví whisky a dvěma skleničkami. The Famous Grouse. Prý kvalitní whisky. Proboha. Kterou whisky asi považuje za podřadnou?

Pustil rockovou kapelu, která zněla jako nepodařená kopie Metalliky. Spousta kraválu, ale žádný talent. Nalil do skleniček a mávl rukou. „Přitáhni si židli. Neupejpej se.“

Usrkla jsem. „Měla bych brzdit, abych se neopila.“

„Opít se je něco špatného?“

„Přijde na to, co se bude dít.“

„Co chceš, aby se dělo?“

„Uvidíš.“

„Kristepane!“ vykřikl. Napůl pobaveně, napůl podrážděně. „Věčně mluvíš v hádankách.“

Nevšímala jsem si ho. Rozhlížela jsem se. Cítila jsem, že se to začíná vyvíjet slibně. Bylo po půlnoci.

Už je skoro čas.

Kývla jsem k levandulovým záclonkám na okně. „Na aranžéra bych tě netipovala.“ Nad gaučem visela zarámovaná fotografie. Můj hostitel na ní objímal paží nějakou ženu, oba úsměv, v ruce skleničku. Ona měla na sobě černé šaty, on jasně červenou kravatu a kaštanově hnědou košili. V pozadí hloučky lidí. Snad podnikový mejdan nebo svatební hostina. Zkrátka něco společenského. Žena na snímku nebyla moc hezká. Trochu při těle, nevýrazné rysy. Ale vypadala spokojeně. Její úsměv byl upřímný.

Sledoval můj pohled k záclonkám a zrozpačitěl. „To není moje práce.“

„Spolubydlící? Přítelkyně?“

„Ano. Řekněme spolubydlící.“

„Je tady?“

„Ne.“

„Přijde?“

„Ne. A co je mi do toho?“ Dolil si whisky. „Záleží na tom?“

„Nejspíš ne.“

„Hele, nechci být nezdvořilý, ale mám za sebou náročný týden. Na řeči nemám náladu. Napiješ se, nebo půjdeme rovnou tamhle?“ Kývl k pootevřeným dveřím. Do ložnice.

„Jak jsem řekla. Včas uvidíš, co chci.“

„Co máš pořád s těma hádankama?“ vztekal se. „Sbalil jsem tě v baru. Nejsme zamilovaný středoškoláci. Víme, co chceme. Proč dělat drahoty?“

„Jsi vznětlivej,“ podotkla jsem.

„Jsem nadrženej.“

„Ještě se napiju.“

„Určitě.“ Nalil mi.

Vzala jsem skleničku. Napila se. Zvedla se. Svlékla si bundu. Položila ji na židli. Stála jsem tam jen v černém tílku a džínách a botách, v jedné ruce sklenici. „Takhle je to lepší?“

„Do háje,“ hlesl. „Jsi náramná kočka. A já jsem náramnej klikař.“

„Jsi na řadě.“

„Konečně rozumný slovo.“ Dopil whisky a vstal. Hromotluk. Odhadem metr osmdesát, něco přes metrák, pevně stavěný. Stáhl si triko; objevil se hustý porost tmavých chlupů na hrudi.

„Dál,“ pobídla jsem ho.

„Jak si přeješ. Nejsem stydlín.“ Rozepnul si opasek. Skopl boty. Svlékl džíny. Teď byl jen v boxerkách a ponožkách. S erekcí nelhal. Zase se posadil. Udělal si pohodlí. „Pojď sem. Ty boty musí dolů.“

Zadívala jsem se na něj.

Odložila jsem skleničku.

Vyndala jsem z kabelky motorkářské rukavice. Navlékla si první. Upravila kožený materiál tak, aby mi vyztužený hřbet dokonale seděl na kloubech prstů.

Zíral na mě. „Tvůj fetiš je kůže?“

Neodpověděla jsem. Natáhla jsem si druhou rukavici.

„Tak hele,“ pokračoval. „Nevím, co tě rajcuje, ale do úchyláren nejdu. Nestojím o mrskání nebo bičování, ani o žádnou dominu.“

Podívala jsem se na něj. „Víš co?“

„Co?“

„Myslím, že mě přešla chuť.“

Zlostně přimhouřil oči. „Děláš si legraci?“

„Ne.“

„Tohle na mě nezkoušej.“

„Proč ne?“

„Přišla jsi sem, pila se mnou, chtělas, abych se svlíknul. Myslíš, že jsem si tě přivedl proto, že si potřebuju popovídat?“

„Kde je tvoje přítelkyně?“ zeptala jsem se.

„O čem to mluvíš?“

„Jasně. Spolubydlící,“ pronesla jsem s pohrdáním a kývla k fotografii.

„Rozešli jsme se.“

„Stejně se s tebou nevyspím.“

„To myslíš vážně?“

„Vážně.“

„Fajn,“ přikývl. „Tak vypadni z mýho domu, ty praštěná krávo. Mazej.“

„A když neodejdu?“

Rysy v jeho obličeji získaly jiný výraz. Nebezpečný výraz.

Výraz, který varoval: Jestli je ti život milý, vezmi nohy na ramena.

Nepohnula jsem se.

Sevřel ruce v pěst a semkl čelist. „Tý tvojí provokace už mám plný zuby. Nevím, kdo jsi ani co chceš, a ani mě to nezajímá.“

„Mělo by,“ řekla jsem. „To je, oč tu běží. Mělo by tě to zajímat.“

Ignoroval mě. „Vím jen to, že jsi v mým domě, a jestli odtud do pěti vteřin nevypadneš, poletíš na chodník hlavou napřed spolu s včerejšími odpadky.“

Nevzrušeně jsem si ho změřila. Nic jsem na to neřekla.

„Myslím to vážně.“

Byla jsem zticha.

„Pět.“

Neřekla jsem ani slovo.

„Čtyři. Tři. Nehraj si se mnou.“

Nespustila jsem z něj oči. A mlčela.

„Dvě. Máš poslední možnost. Nežertuju.“

Dlouze jsem se nadechla. Zvolna vydechla. Cítila jsem, jak můj pulz začíná tepat ve známém rytmu. Už jsem skoro u cíle.

Skoro.

„Jedna.“

Znovu jsem nabrala vzduch do plic.

A pomalu ho vypustila z úst.

„Tak jo. Řekla sis o to.“ Chystal se vstát, ruce pořád zaťaté v pěst.

Počkala jsem, až se napůl zvedne – ocitne se ve vratké pozici, s pokrčenýma nohama, váhou nešikovně přenesenou dopředu.

Přistoupila jsem k němu a praštila ho.

Jsem levačka. A tak jsem mu levou rukou zasadila prudkou ránu. Řízný, přetočený úder pěstí, do kterého jsem vložila váhu a švih celého těla. Cítila jsem, jak mu moje pěst narazila do nosu, jak chrupavka s křupnutím povoluje a poddává se. Je to jiný pocit, než když zasáhnete bradu nebo lícní kost nebo spánek. Už dávno mě přestaly bavit rozbité klouby. Vyztužené motorkářské rukavice jsou určené k tomu, aby přečkaly střet s asfaltem i v rychlosti sto třicet kilometrů v hodině. Dokážou učiněné divy. Teď si ruce téměř nepohmoždím.

Dopadl zpátky na židli a oběma rukama si chytil nos. „Do prdele,“ zahuhlal přidušeně. „Zlomilas mi nos.“

Zůstala jsem na místě. Opět jsem se nadechla, zvolna vydechla. Dýchání i tep jsem měla pod kontrolou. I ten sebenepatrnější detail jsem vnímala s pronikavou zřetelností, jako bych užila nějakou drogu. Všechno bylo ostré a jasné, každý pohyb, každý zvuk. Slova jsem volila opatrně. „Připravený na další kolo? Nebo potřebuješ oddechový čas?“

To ho znovu zvedlo ze židle. Tentokrát vstával ostražitě. Z obou nosních dírek mu vytrvale tekla krev. Nevšímal si toho; nespustil ze mě oči. Nevrhl se dopředu. Postavil se, fingoval rychlý útok, pak vykročil a mocným pravým hákem mi zaútočil na hlavu. Podobná pecka by dokázala leckoho zbavit vědomí, a až by přišel k sobě, marně by dumal, kterému autobusu se připletl do cesty.

Bez obtíží jsem uhnula.

Než mohl nabrat balanc, prosmýkla jsem se mu pod paží a naše obličeje se ocitly na deset centimetrů od sebe. Během dvou sekund jsem ho čtyřikrát zasáhla. Tvrdým zvedákem do brady a krátkým pravým hákem do temene. Těsně nad ucho, abych ho zbavila rovnováhy. Levým hákem do přeraženého nosu a zákeřnou perdou do alkoholem nacucaných ledvin.

Obličejem padl přímo na konferenční stolek.

Tentokrát jsem nic neřekla. Na nic jsem nečekala. Odtáhla jsem mu levou paži od trupu a zaujala náležitou pozici. Nato jsem zvedla jednu botu přibližně patnáct centimetrů nad jeho levé podpaží a vší silou dupla. Ozvalo se praskání. Hlasitě zavyl. Podívala jsem se na něj. Bojechtivost ho přešla. Byl K.O.

„Máš pevnou linku?“ zeptala jsem se.

Neodpověděl. Sténal a držel se za bok.

„Máš pevnou linku?“ opakovala jsem.

Při řeči lapal po dechu. „Zlomilas mi žebro. Panebože, to je bolest…“

Tohle nikam nevedlo. „Jestli nemáš pevnou linku, smím si půjčit tvůj mobilní telefon, prosím?“

„Proč?“

„Abych ti zavolala sanitku.“

„Proč jsi mě zmlátila?“

„Protože sis o to koledoval. Tak můžu si půjčit ten mobil?“

Pomalu se zvedal ze zničeného stolku. „Je v džínách.“

Sehnula jsem se k jeho kalhotám a našla telefon. Abych mohla vytočit příslušné číslo, nepotřebovala jsem znát odemykací kód.

„Dovolali jste se na tísňovou linku devět jedna jedna. Máte naléhavý případ?“

„Jedná se o muže, který je tady se mnou,“ odpověděla jsem. „Myslím, že se s někým popral. Zřejmě to dost tvrdě schytal.“

3

Dostala jsem hlad. Objížděla jsem ulice, dokud jsem o pár kilometrů dál nenašla nonstop bufet. Vyšli z něho tři černí maníci a se smíchem nasedli do džípu. Byl to jeden z novějších modelů, s předními světly zúženými do šilhajících pruhů. Zahlédli, jak si sundávám přilbu, a jeden na mě zavolal: „Hrome, holka, ty jsi ale kus!“

Usmála jsem se na něj a zamávala jim, když odjížděli. Uvnitř, hned u dveří, visel nápis POSAĎTE SE. Tak jsem si sedla, do boxu vzadu. Podnik byl skoro prázdný. Bylo krátce po jedné. Touhle dobou provoz v bufetech vázne. Kdo chodí na noční, obvykle se přijde najíst před půlnocí, a opilci se sem nahrnou až po druhé ráno, kdy zavírají noční bary v centru Oaklandu. Servírka přišla téměř vzápětí. Objednala jsem si kávu a velkou „dřevorubeckou“ snídani – zastřená vejce, párek, slaninu, bramboráky, malou porci lívanců a opečený kváskový chléb s máslem. Četla jsem si, dokud se na stole neobjevilo jídlo. Pustila jsem se do něj, aniž jsem odložila knížku. Nechala jsem si znovu dolít kávu. Až po třetí sklenici ledové vody jsem cítila, jak se účinky whisky pozvolna vytrácejí.

U stolu opodál seděli čtyři muži. Bílí mladíci, kterým táhlo ke třicítce, nebo už ji o pár let překročili. Příležitostně ke mně vyslali pohled. Nevzala jsem je na vědomí. Věnovala jsem se jídlu. Bylo dobré a já měla hlad.

Čtveřice si něco špitala a smála se. Zdálo se, že se baví o mně. Jeden z nich ke mně konečně zamířil. Byl pohledný, štíhlý, s třídenním strništěm v barvě cigaretového tabáku. Vlnité vlasy zastřižené nakrátko, brýle s kovovou obroučkou. Manšestrové sako. S pobavením jsem si všimla, že má na temeni hlavy zlatou korunu z lepenky, jakou v Burger King rozdávají dětským oslavencům. „Žádám o povolení přiblížit se k lavici,“ řekl.

Dožvýkala jsem sousto a odsunula knihu. „A proč byste to dělal?“

Přistoupil o krok blíž. „Kamarádi tvrdí, že se se mnou nebudete bavit.“

„Zdá se, že o vás nemají valné mínění.“

Uchechtl se. „Totiž – jste moc pěkná a tváříte se velice cílevědomě. Zjistil jsem, že je to hodně špatná kombinace, pokud chci navázat rozhovor s dívkou. Myslím pro mě, ne pro ni. Ty hezké a cílevědomé mě zpravidla přehlížejí. Přesněji každá druhá, ale stejně to nikdy úplně nevyjde.“

Vzdychla jsem. „Tak podívejte. Bavíte se se mnou. A já s vámi. Sázku jste vyhrál. Můžete se vrátit ke kamarádům a oznámit jim, že ta pěkná, velice cílevědomá holka si s vámi povídala.“

Vzala jsem knihu a vidličku. Zaměřila jsem se na vajíčka.

„Nechtěl jsem obtěžovat.“

„V pořádku,“ ujistila jsem ho. „Neobtěžoval jste.“

Nato mi vyrazil dech. „‚Nekonečná rezignace je jako košile, o níž se píše ve staré lidové pověsti. Její nit je předena v slzách, slzami je vybělená, v slzách je ušita; potom však skýtá lepší ochranu než železo a ocel.‘“

Odložila jsem knihu. A zase tak, že byl vidět přebal. Bázeň a chvění.

„Fajn, sekáči,“ prohlásila jsem. „Jste postgraduální student na Berkeley a citujete Kierkegaarda. Tipuju filozofii?“

Teď se pro změnu divil on. „Anglická literatura. Jen mám slabost pro dávno mrtvé dánské existencialisty. Jak víte to ostatní?“

„Na to, abyste byl profesor, příliš dlouho ponocujete a na vysokoškoláka jste moc zdvořilý. A kdybyste chodil na Stanford, seděl byste v baru v San Francisku, ne v bufetu v Oaklandu. Takže zbývá Berkeley.“

„To jsou jen dohady.“

„Každý se dohaduje. Otázka zní, jestli jeho dohady jsou, nebo nejsou správné.“

Zakabonil se. „Takže pro vás představuju jen zanedbatelnou, popřípadě žádnou záhadu? To je skličující.“

„Jeden dotaz přece jen mám.“

„Vážně?“

„Ta koruna,“ řekla jsem. „Nevím, co si o ní mám myslet. To je velká záhada.“

Rozpačitě se poškrábal ve vlasech. „Dneska jsem dopsal dizertační práci. Tak jsme to oslavili.“

„Blahopřeju.“

„Ještě ji musím obhájit. Ovšem tohle je zásadní krok.“

Table of Contents

První týden

1

2

3