Clive Wynne

DOG IS LOVE

Why and How Your Dog Loves you

Copyright © 2019 by Clive Wynne

All rights reserved

Translation © Renáta Tetřevová, 2020

ISBN 978-80-242-6381-6

Samovi,

na kterého je jeho pes – a otec – hrdý.

ÚVOD

Nedávno jsem na nějaký čas odcestoval ze své adoptivní vlasti Spojených států, abych navštívil rodnou Anglii. Byla zima, pozdní odpoledne a slunce už dokončilo krátkou denní službu. Spolu s tisícovkami dalších, kteří se vraceli z práce domů, jsem scházel ze schodů metra jednoho londýnského předměstí. Tyto viktoriánské stanice musely v dobách vzniku vyhlížet velkolepě a některé byly za letního světla stále okázalé, ale dnes, v chladném, vlhkém podvečeru působily značně depresivně. Staré, tmavě červené cihly jen spoře osvětlovaly poblikávající zářivky a celou zašlou nádheru pohlcovala špatná nálada unavených dojíždějících.

A jako by té sklíčenosti nebylo dost, kolem se rozezněl naléhavý psí štěkot. Dole u turniketu, který cestujícím zabraňoval projít bez jízdenky, mladá žena – spíš ještě dítě – vší silou držela vodítko. Na druhém konci se zmítal malý, zato hlučný a mimořádně temperamentní psík, s největší pravděpodobností nějaký teriér. Ječel, jako by ho na nože bral.

Mou první bezděčnou reakcí bylo podráždění. Otravné ňafání ponurou atmosféru ještě znásobilo. Když jsem se ale přiblížil a všiml si, jak je teriér šťastný, bezděčně jsem se usmál.

Byla to vlastně fenka a poznala v tom lidském hemžení někoho známého. Jak se onen člověk blížil, rozčilený štěkot se změnil ve šťastné kvílení. Fenka se sápala vpřed ke svému páníčkovi, až jí tlapky na hladké podlaze podkluzovaly. Jakmile muž prošel turniketem, vyskočila mu do náruče a začala mu olizovat obličej. Stál jsem nedaleko, a tak jsem slyšel, jak muž fenku uklidňuje: „To je v pořádku. Všechno je v pořádku. Vrátil jsem se.“

Když jsem se rozhlédl, zjistil jsem, že moře lidských tváří odráží mé vlastní emoce. Napřed podráždění – další kravál na konci únavného dne – a pak zjihlé výrazy reagující na projevy psí lásky. Dav se začal usmívat. Lidé, kteří necestovali sami, do sebe dloubali a prohodili spolu pár slov. Většina osamělých rychle zvážněla, ale i na nich bylo znát, jak je nečekaná scéna potěšila.

Pokud šlo o mě, hned jsem si vzpomněl na své první návraty do Británie, poté co jsem ji před třiceti lety opustil. Tehdy ještě žil náš rodinný pes Benji. Matka pro mě jezdívala na nádraží na Isle of Wight, kde jsme žili, a brala s sebou i Benjiho, který rozčileně sedával na sedadle spolujezdce. Jelikož se v Anglii jezdí vlevo, auta mají na rozdíl od těch amerických opačně sedadlo řidiče a spolujezdce. Byl jsem unavený, a tak jsem si v první chvíli myslel, že za volantem sedí pes. Jakmile však auto zastavilo u obrubníku, všechno mi rychle došlo. Otevřel jsem dveře a Benji, šťastný, že mě zase vidí, se mi vrhl do náruče. Jakmile mě spatřil, choval se přesně jako teriérka před chvílí – a já jako onen muž, ačkoli jsem se víc ovládal.

Na první pohled nebyl Benji ničím zvláštní, zkrátka malý černý voříšek s pálením. Pro nás však byl výjimečný. Světle hnědé skvrnky nad očima zdůrazňovaly jeho výraz – zejména když ho něco překvapilo. Rádi jsme ho škádlili a on to vesele přijímal. Zvědavě nastražil uši, sebevědomě a šťastně vrtěl ocáskem. Náklonnost nám vyjadřoval i jazykem, který mi připomínal mokrý smirkový papír. Bratři a já jsme obvykle nesouhlasně ječeli, ale ve skutečnosti jsme byli moc rádi, že si nás všímá.

Benji, pes mého dětství,

někdy na začátku osmdesátých let 20. století

Benji, moji bratři a já jsme vyrůstali v sedmdesátých letech na Isle of Wight, který se nachází u jižního pobřeží Anglie. Když jsme se s mladším bratrem vrátili ze školy, obvykle jsme se hned rozvalili na gauči, odkud jsme napřed slyšeli a pak i na vlastní oči viděli, jak se Benji řítí ze zadní zahrady. Dobré tři metry před námi se odrazil a přistál přímo na nás. Třásl se nadšením, že jsme se vrátili, olizoval nás a bušil do nás ocasem. Zjevně nás miloval – nebo nám to tehdy alespoň tak připadalo.

Uplynulo mnoho let. Benjiho krátký život skončil a já vylétl z rodného hnízda. Na Benjiho jsem ale nikdy nezapomněl a psi, nejen ten náš, mě nepřestávali fascinovat.

Časem jsem zakotvil na akademické půdě a začal studovat, jak rozličná zvířata vnímají okolní svět. Chtěl jsem pochopit, v čem se od nás liší, jak s námi komunikují a co máme my všichni na této planetě společného. Zatímco ostatní často zajímá, jestli je ve vesmíru ještě jiný život než ten náš, já se chtěl dozvědět víc o bytostech žijících na tomto světě.

Coby profesor zvířecí psychologie jsem se ve svém výzkumu nejdřív soustředil na nejobvyklejší laboratorní zvířata – krysy a holuby. Deset let jsem žil a pracoval v Austrálii, kde jsem mohl studovat vačnatce, kterým se dosud nikdo nevěnoval. Bylo to fascinující období plné intelektuálních hádanek a zajímavých objevů – přesto mě zcela neuspokojilo. Postupem času jsem si uvědomil, že mě chování zvířat držených v izolaci nijak nepřitahuje. Lákal mě spíš vztah mezi lidmi a zvířaty. Na naší planetě žijí tisícovky nejrůznějších tvorů, avšak žádný nesdílí s člověkem tak silné pouto jako pes.

Zpětně mě udivuje, jak dlouho mi trvalo, než jsem si uvědomil, že potřebuji studovat psy. Jejich chování je tak rozmanité! Mezi psy jsou tací, kteří čichem rozpoznají rakovinu nebo odhalí pašeráky, utěšují pacienty trpící psychickými traumaty, pomáhají slepcům přejít rušnou městskou ulici. Psi a lidé k sobě patří od nepaměti. Žádné jiné zvíře nežije s člověkem déle ani s ním nemá hlubší vztah.

Lidé a psi spolu žijí bok po boku více než patnáct tisíc let. Dlouhá společná historie propletla jejich a naši mysl způsobem, který teprve teď začínáme chápat. Za tento deficit částečně může mnohaletý nezájem. Když jsem se studiem psího chování začínal, vědci se k této problematice po půlstoleté ignoraci teprve pomalu vraceli. Toto opětovné vzkříšení přineslo řadu skvělých poznatků a mě naprosto pohltilo.

Koncem devadesátých let se na výzkumném poli objevil nový směr, jenž hodlal prokázat, že psi mají jedinečnou formu inteligence. Specialisté teoretizovali, že si psi po tisícovkách let společného života s námi osvojili mimořádnou vnímavost vůči lidským záměrům a tyto dva druhy spolu dokážou nadstandardně komunikovat. Díky tomu jsou psi dokonalí společníci, pokud je pochopíme a vytvoříme si s nimi vztah.1

Teorie, že psi mají kognitivní schopnosti, které jim umožňují chápat lidskou rasu jako žádné jiné zvíře, má stále mnoho podporovatelů z řad těch, pro které se studium psího chování a inteligence stalo prací i vášní. Když jsem se o této tezi doslechl poprvé, usoudil jsem, že jde o přijatelné vysvětlení ohromujícího úspěchu, kterým si psi doslova našli své místo na slunci. Když jsem však se svými studenty začal psí chování skutečně zkoumat, zdálo se, že všechny ty mimořádné schopnosti psů mizí jak pára nad hrncem. Proto jsem začal uvažovat: Co když psi vůbec žádné mimořádné kognitivní schopnosti nemají, avšak oplývají schopnostmi zcela jiného řádu? Jaký talent by to mohl být? A pokud jsou výjimeční v něčem jiném než v inteligenci, jaký vliv to má na naše vazby s nimi a jak k nim máme přistupovat?

Tyto otázky mě nenapadly okamžitě. Jako většina ostatních vědců jsem se zabýval výzkumem, který jsem měl přímo před nosem. Stává se, že laik občas vnímá problematiku zřetelněji než specialista. Takže zpočátku jsem to vůbec nezaznamenával, ačkoli psi ke mně bývali tolik upřímní. Můj pes z dětství Benji i uňafaný teriér z ponuré vlakové zastávky svými mávajícími ocasy a olizováním zcela jasně říkali, v čem jsou tak neobyčejní. Otázkou však bylo, zda to vědci pochopí.

Výzkum psů za posledních deset let prošel doslova revolucí. Odborníci znovuobjevili rozsáhlé znalosti z minulosti a začali na nich aplikovat prověřené psychologické postupy stejně jako nejmodernější metody a technologie z neurologie, genetiky a dalších souvisejících vědních oborů. Výsledkem je množství důkazů, jak psi myslí a co vnímají. Tato data na oplátku umožňují vědcům, jako jsem já, klást si otázky, jaké bychom si před pár lety neodvažovali ani vyslovit, natož abychom se jimi profesionálně zabývali.

Moje bádání a práce mnoha dalších v tomto oboru nás přivedly ke zjištění, že je na našich psích kamarádech něco pozoruhodného, ačkoli psí inteligence není ve srovnání s ostatními živočišnými druhy nijak výjimečná. Tento výzkum není o nic víc kontroverzní a šokující než ty předchozí, soustředící se na psí inteligenci, jelikož se týká prostého, nicméně záhadného pouta mezi psy a lidmi. Zkoumaný fenomén uvádí vědce do rozpaků, je však na první pohled zřejmý a jasný všem milovníkům psů.

Psí náklonnost přímo srší emocemi. Jsou přitom tak dychtiví a vřelí, že kdybychom podobný výbuch citů viděli u člověka, budeme to považovat za dosti zvláštní, až patetické. Vědecký slovník toto chování označuje jako abnormálně hypersociální. Jako pejskař, který se hluboce zajímá o zvířata a jejich blahodárný život, nicméně nevidím vůbec žádný důvod, proč bychom to nemohli zkrátka a dobře nazývat láskou.

Mnohým milovníkům psů, včetně mě, je to jasné. Já jsem však vědec, a proto jsem potřeboval důkazy. Až dosud totiž každý, kdo by jen zauvažoval, že zvířata by mohla mít emoce, byl ve vědeckém světě považován za kacíře a teorie psí lásky za nepřijatelnou. Přiřazovat psům city zavánělo antropomorfizací. Právě v tomto ohledu vědci dlouho vzdorovali – jednak kvůli vědecké přesnosti, jednak kvůli slušnému zacházení se zvířaty.

Nicméně napřed jsem se musel sám přesvědčit, že trocha antropomorfizace je nejen přijatelná, ale i správná. Abychom mohli psům porozumět, musíme uznat jejich milující přirozenost. Ba co víc, když budeme ignorovat jejich potřebu lásky – ano, brzy vám to vysvětlím, psi opravdu potřebují lásku – ublížíme jim stejně, jako kdybychom jim odpírali zdravou stravu a pohyb.

K tomuto závěru jsem dospěl řadou testů v laboratoři a zvířecích útulcích po celém světě. Důkazy mluví jasně – psi cítí lásku stejně jako lidé. Jakmile jsem to začal sledovat, pochopil jsem, že psí vášeň ke člověku se projevuje mnoha způsoby. Všichni známe příběhy o pozoruhodných činech, kterými psi chránili své pány. Výzkum toho, jak psi reagují na lidský smutek, zase prokázal, že s námi dokážou soucítit, přestože to neumí vyjádřit tak dramaticky, jak to líčí hollywoodské filmy. Dokonce ještě zajímavější jsou výzkumy, že srdce psa a jeho pána se umí zesynchronizovat způsobem jako zamilované páry. Když jsou psi se svými oblíbenými lidmi, dochází u nich k neurologickým změnám, včetně vylučování oxytocinu – přesně tyto změny se stávají i nám, když se zamilujeme. Síla psí lásky k lidem je nezpochybnitelná, zapsaná v genech, které dnes prozrazují neuvěřitelné objevy o jejich mysli a evoluční historii, již vědci právě zkoumají.

Tyto a další fantastické objevy posledních let mě donutily si uvědomit, že klíčem k pochopení psů je právě láska. Musel jsem rovněž uvěřit – na následujících stránkách se s vámi podělím o vědecké důkazy podporující tuto teorii –, že psí touha po vřelém emočním poutu a nic jiného je důvod, proč psi byli a jsou v lidské společnosti tak úspěšní. Jejich milující podstata mnohé z nás nutí city opětovat a poskytnout útočiště voříškovi, který se nám objevil na prahu. Jen kvůli ní si kupujeme čistokrevná zvířata z chovatelských stanic nebo adoptujeme psa z místního útulku, jenž nás prosí, abychom si ho vzali domů.

Psí láska je skutečně základním pilířem lidsko-psích vztahů, ať už se rozhodneme tomu věnovat pozornost nebo ne. A klidně se s vámi budu hádat, že máme zodpovědnost tento fakt uznat – a přizpůsobit mu naše chování. Díky teorii o psí lásce (tento termín zdaleka nepoužívám jako vtip) nejenže lépe porozumíme těmto úžasným zvířatům, ale také prohloubíme náš vzájemný vztah. Pokud psí schopnost lásky z nich činí mimořádné bytosti, pak mají také výjimečné potřeby. A jestli jsem k něčemu při svém bádání dospěl, tak to je závěr, že my lidé se musíme víc snažit a psí city opětovat. Síla jejich náklonnosti totiž vyžaduje reciprocitu – a mnoho lidí už teď zavazuje, přestože o tomto výzkumu nikdy neslyšeli. Věda nám může vysvětlit naše blízké vazby, a dokonce je zlepšit. Můžeme psy víc chválit, častěji hladit, nenechávat je dlouho samotné a poskytnout jim šanci žít s námi v silných a emočně kladných vztazích.

Žijeme ve vzrušující době vědeckých poznání. Genetika a genomika, výzkum mozku a hormonů, všechny tyto disciplíny nám brzy osvětlí otázky, které si většina vědců dosud nepoložila. Například kde se bere schopnost našich psích společníků navazovat tak výjimečné citové vazby na příslušníky jiného druhu? Jaké podmínky musíme nastolit, abychom toto pouto posílili? Kde psi k této schopnosti přišli? Odpovědi na tyto otázky jsou cílem některých nejzajímavějších výzkumů posledních let vedených předními specialisty na problematiku psího vnímání. V této knize se s vámi podělím o jejich – a mé vlastní – objevy.

Jenže pouhé studium nestačí, abychom psům porozuměli. Musíme poznatky aplikovat v praxi a zajistit, aby psi po našem boku vedli bohatší a uspokojivější životy. Psi nám důvěřují, a přesto je tolikrát zklameme. Nezaslouží si žít nešťastní v izolaci, ale mnohokrát je nic jiného nečeká. Potřebují naši lásku, kterou tak srdečně opětují.

Teď ze mě nemluví jen pejskař, ale také vědec, který má své tvrzení podložené důkazy. Kdysi jsem také považoval představu o psí lásce za sentimentální výlevy, ale postupem času, dovolte, abych to opakoval, jsem sám dospěl k důkazům podporujícím teorii psí lásky. Tohle nejsou žádné sladkobolné řeči, to je věda.

Občas si uvědomuji, že po tolika letech studia zvířecí inteligence nemilosrdně skeptickým způsobem jsem dospěl k výsledkům, nad kterými se někteří ušklíbnou. S tím se však vyrovnám, protože jsem pevně přesvědčený, že čím víc lidí přijme tuto teorii za svou, tím lepší životy budou naši psi mít. Nesmírně mě uspokojuje, že vím, že náš vztah s Benjim kdysi dávno byl skutečný. Spojovala nás skutečná láska tak, jako to zažívají jiní. Mnoho milovníků psů dávno ví, že se vědci zmýlili, když tvrdili, že psi jsou tak výjimeční jen proto, že jsou chytří, a s city to nemá nic společného. Věda se nicméně konečně dobrala správných výsledků.

1

XEPHOS

Když jsem poprvé spatřil Xephos, připadala mi strašně malinká. Částečně za to mohlo její chování. Ležela na zemi kotce jednoho zvířecího útulku, droboučké tělíčko stažené do vystrašeného klubíčka. Všude kolem ní v dalších kotcích poskakovali jiní větší psi a štěkali, aby upoutali moji pozornost. Chudinka Xeph se však krčila, příliš vyděšená z neznámého návštěvníka, že jen vykukovala pod skrčenýma zadníma nohama.

Útulek byl čistý a dobrovolník, který mě provázel, se o osudy svých psích svěřenců vřele zajímal. Přesto jsem se neubránil depresi. Xephosin domov byl žalář sestávající z kovových mříží a tvrdé podlahy, hlučný, jednotvárný prostor plný betonu a oceli. Rámus přicházející od sousedů byl vyčerpávající. Měl jsem sto chutí odejít a jsem si jistý, že Xephos a ostatní psi také.

Do tohoto útulku v severní Floridě jsem přijel se svou ženou Ros a synem Samem, jelikož se rozhodli, že mě „překvapí“ a k narozeninám mi darují psa. Do nápadu mě naštěstí zasvětili, protože nikdo ve skutečnosti nechce dostat dárkem živé zvíře, aniž o tom předtím ví. Péče o další bytost je velká zodpovědnost. Poté co jsem souhlasil, Ros se Samem začali hledat vhodného pejska, jehož by mi nadělili.

V roce 2012, kdy jsme se konečně rozhodli psa adoptovat, jsem několik let studoval psy, aniž bych měl vlastního doma. Hodně jsem cestoval a staral se o rodinu. Zdálo se mi, že na psího společníka už zkrátka nemám kapacitu. Přestože se mi v minulosti soužití se psem velmi líbilo, nemyslel jsem si, že by bylo správné ujmout se nějakého psa, když vedu tak nepravidelný život a jsem každou chvíli pryč. Nevěřil jsem a dodnes nevěřím, že každý člověk je schopný postarat se o štěně.

Časem mi však bylo jasné, že moje rodina by pejskovi dokázala poskytnout domov. Ba co víc, začal jsem se na něj těšit. Pracovní dobu jsem povětšinou trávil mezi pejskaři a jejich mazlíčky nebo v útulcích, kde jsem na vlastní oči viděl, kolik skvělých psů by potřebovalo svého pána. Návraty do domu, kde nepobíhal žádný pes, mi připadaly zvláštní. Ros se Samem si toho všimli – sami si velmi přáli nějakého chlupáče –, a tak ho začali hledat.

Jelikož se stále snažili o moment překvapení, nežádali mě o pomoc. Nakonec se rozhodli pro pejska z útulku, který jsem neznal. Coby vědec specializující se na psí chování jsem pracoval v mnoha odlišných útulcích v těchto končinách Floridy. Tento konkrétní útulek jsme s kolegy vynechali, protože mnoho zdejších psů trpělo vážnými poruchami chování a nechtěli jsme riskovat zdraví studentů, kteří nám s našimi pokusy pomáhali. Všichni hodní psi ubytovaní v tomto zařízení, jež nepraktikovalo eutanazii, čekali na adopci dlouho. Byli tady však i tací, kteří neuměli s člověkem komunikovat. Ať už byli, či nebyli opravdu nebezpeční, tyto chudinky zjevně neměly sebemenší tušení jak lidem sdělit, že by byly dobrými společníky.

Tuto smutnou situaci jste pochopili dříve, než jste vstoupili dovnitř. Areál byl tak hlučný, že jste slyšeli štěkot už z parkoviště. Jakmile jste se ocitli v útulku, psi v žádném případě neprojevovali přátelské chování. Já a moji kolegové jsme zdejší pracovníky velmi respektovali a cenili jsme si, že žádné zvíře, které prošlo těmito branami, neuspali. Svůj výzkum jsme zde však neprováděli, protože jsme se báli o zdraví našich studentů. Na druhou stranu bych sem nepřišel, kdybych zde prováděl studie, což bylo štěstí.

Den před naší návštěvou sem Ros se Samem vyrazili na obhlídku – a z jednoho prostého důvodu se nemohli dočkat, až se vrátí domů. Shodou okolností předcházející den přivezli do útulku nové štěně. To se stále nacházelo v poněkud tišší (ačkoli stále dost hlučné) karanténě a dosud nedostalo kotec v hlavní části zařízení.

Ros se synem byli z malého černého psíka nadšení. Překvapilo mě, že se jim něco takového podařilo právě v tomto útulku plném problematických zvířat, a tak jsem se tam s nimi vrátil a poznal jsem Xephos.

Když jsme ji našli, byla to roztřesená, vyděšená chudinka, asi dvanáct měsíců stará, ale vypadala mnohem mladší. Po našem příchodu do karantény na rozdíl od ostatních psů spíš vyla, než štěkala, a jakmile jsme s ní opustili útulek, lehla si na záda a strachy se počurala, abychom jí neubližovali. Ocas měla stažený mezi zadní nohy, co to jen šlo. Když jsme si klekli do její úrovně, olízala nám ruce a chtěla olízat i ústa. Rozehrála přitom veškerou paletu psích gest prokazujících respekt a touhu navázat citový vztah. Zdálo se, že nám celým svým srdcem chce říct: „Jsem váš pes. Vezměte mě domů a já vás budu věrně milovat.“ Něco takového nešlo odmítnout.

Později jsme zjistili, že Xephos měla za sebou těžký první rok svého života. Narodila se v jiném útulku ve městě. Její matku vyhodili na ulici březí a celý vrh byl napadený všemi možnými parazity. Když se Xephos uzdravila, adoptovali ji. První rodina se však rozhodla, že si ji nenechá, a tak Xephos skončila v dalším útulku, osamělá, vyděšená a zoufale čekala na druhou šanci.

O osudech psů v útulcích jsem toho věděl dost, aby mi bylo jasné, že příběh naší fenky je bohužel běžný. Drtivá většina psů bývá opuštěna vinou člověka. Jakmile jsme však Xephos přivezli domů, nemohl jsem si pomoci. Pozoroval jsem ji a čekal, jestli nespatřím nějaký naprosto nepřijatelný zlozvyk, kvůli němuž se jí její první lidská rodina zřekla. Nic jsem nezaznamenal. Bylo to první z mnoha příjemných překvapení, které mi tato výjimečná bytost připravila – a první lekce, kterou mi uštědřila.

Zatímco píšu tuto knihu, Xephos je osm let. Zůstala stejně okouzlující a milá jako na začátku – a možná ještě víc. Během prvních několika týdnů se postupně zbavila ostychu a stala se z ní sebevědomá, veselá fenka. Navzdory sytě černé srsti rozzáří každou místnost, do které vstoupí. Dávno už není to ustrašené štěňátko se staženým ocasem a neznalý návštěvník by v ní neviděl nic jiného než hrdou, sebevědomou bytost. Oplývá tak obrovským charakterem, až mě často udivuje, přitom je fyzicky malá. U dveří bývá jako první, aby přivítala příchozí. Jakmile zaslechne blížící se kroky, štěká ostošest, a když se dveře otevřou a ona pozná někoho známého, kvílí nadšením. Rozpoznává i zvuk motorů aut našich nejlepších přátel, takže na ně vůbec neňafá a hned skáče radostí.

Xephos miluje lidi a já nad její náklonností nepřestávám žasnout, ačkoli o ní vím. Když jsme si ji přivezli domů, její přátelskou povahu jsem jen tušil a dodnes mi připadá jako zázrak. Samozřejmě že jsem předtím žil se psy a věděl jsem, jak dokážou být milí. Přesto coby vědec studující psí chování jsem dosud neměl ponětí, kam až mohou psí emoce sahat. Představa, že jsou psi schopní lásky – nebo vůbec nějaké emoce – byla v době, kdy jsme našli Xephos, pro vědce, jako jsem já, tabu. Tehdy vlastně existovala široká problematika, o které mě vůbec nenapadlo přemýšlet.

Nicméně jsem si začal klást otázky o dalších aspektech psích kognitivních vlastností. Dávno předtím mě však skepse přivedla až k rozhodnému okamžiku, kdy jsem začal studovat vnitřní životy psů a hledal odpovědi, proč jsou takoví, jací jsou. Toto poznání mi ukázalo směr, jenž postupně od základů změnil můj vztah ke psům – nejenom ke Xephos, ale ke všem nešťastníkům stále zavřeným v útulcích. Pochopil jsem, že psi jsou fantastické bytosti, důvěrně známé i nepochopené zároveň.

Xephos vnesla do mého uvažování bod zlomu. Když jsme si s Ros a Samem v roce 2012 přivezli Xephos, právě jsem se účastnil vědeckého výzkumu o psích schopnostech, jenž měl vysvětlit, proč jsou psi v lidské společnosti tak úspěšní. Tyto teze měly za cíl objasnit podstatu vztahu, jako byl ten náš s novým malým chlupatým členem naší rodiny.

Koncem devadesátých let, když se už zdálo, že badatelé na tuto problematiku téměř zapomněli, se dva vědci nadchli pro psychologii psů, kterou začali zkoumat z hlediska jejich vztahu k lidem. Byli to Ádám Miklósi na univerzitě Eötvöse Loránda v Budapešti a Brian Hare, tehdejší student Emory University v Atlantě, ve státě Georgia (nyní profesor na Duke University v Severní Karolině). Ačkoli oba pocházejí z naprosto odlišného prostředí, dospěli ke stejnému závěru: Psi oplývají jedinečnou formou inteligence, která jim umožňuje komunikovat s lidmi tak, jak to nedokáže žádné jiné zvíře.

Hare zpočátku zkoumal sociální inteligenci nikoli u psů, ale u šimpanzů. Ti jsou naši nejbližší přeživší příbuzní ve zvířecí říši, a proto je přirozené, že se badatel napřed obrátí k nim. Hareho fascinovala dávná hádanka, proč se právě člověk dokázal od ostatních zvířat vyčlenit. Už od časů Darwina vědci studují rozdíly mezi lidskou a zvířecí myslí, přičemž typický přístup býval tento: Pokud si myslíte, že jste našel něco, co je typické jen pro člověka, otestujte šimpanze. Jestli tuto vlastnost šimpanz nemá, pak je nepravděpodobné, že by ji měl někdo jiný, vývojově od člověka vzdálenější.

Hare tehdy testoval schopnost pro člověka velmi prostou: Něco jsem schoval a vám to dotyčné místo ukazuji rukou. Hare chtěl zjistit, jestli něco takového dokáže jen člověk, nebo tato základní gesta ovládají i šimpanzi.

Jeho experiment byl prostý. Vzal dva kalíšky, otočil je a za zástěnou, aby šimpanz nic neviděl, pod jeden z nich schoval kousek jídla. Pak odstranil zástěnu a ukázal na pohárek s ukrytým pamlskem. Usoudil, že pokud šimpanz sáhne po správném kalíšku, pochopil význam lidského gesta. Ukázalo se však, že Hareho šimpanzi volili náhodně. Daný úkol byl pro ně příliš složitý a nedokázali ho pochopit.

Hareho jejich selhání překvapilo, protože si byl jistý, že jeho pes by se zadaným úkolem neměl problém. Když se s tímto názorem svěřil svému učiteli Micheli Tomasellovi, dozvěděl se, že hloupí psi přece nemohou uspět tam, kde selhali šimpanzi.

Když však Hare přišel domů, zamířil do garáže rodičů, kde obrátil dva pohárky na zem a zavolal svého psa Orea. Zatímco Hare ukrýval jídlo pod jeden kalíšek, pes trpělivě čekal. Potom ukázal na pohárek s jídlem a pes bez zaváhání utíkal přímo ke správnému místu.

Hare byl přesvědčený, že pes nereagoval jen na vůni. Koneckonců Oreo až do poslední chvíle nic netušil, protože původně stál Hare bez hnutí mezi pohárky. Pes zjevně okamžitě pochopil gesto. Malý rodinný mazlíček vyřešil hádanku, kterou mnohem větší, chytřejší a člověku bližší zvíře nezvládlo.

Poté Hare odcestoval do jisté vlčí rezervace v Massachusetts, kde stejným způsobem otestoval několik ochočených vlků – předků všech psů. Hare usoudil, že testováním jejich divokých příbuzných zjistí, jestli psi zdědili zvláštní schopnost komunikace po nich, nebo je výsledkem domestikace. Výsledky potvrdily psí výjimečnost. Vlci totiž na rozdíl od psů vůbec nechápali, co jeho gesta, jimiž ukazoval směr, znamenají. Když Hare napřáhl prst, vlci tápali úplně stejně jako šimpanzi.

Na druhé straně světa maďarský vědec Ádám Miklósi nezávisle provedl stejný experiment – a dospěl ke stejným závěrům. Zatímco Hareho bádání by se dalo označit za „sestup od primátů“, pak Miklósiho za „vzestup od ryb“. Miklósi pracoval v Maďarsku jako etolog, což je vědec studující chování zvířat v jejich přirozeném prostředí. V laboratoři vedl bádání zaměřené na malé rybky. V polovině devadesátých let se ale jeho šéf rozhodl, že nastal čas věnovat se zvířatům, jež mají větší návaznost na člověka. Miklósi tedy opustil studium ryb a obrátil pozornost na psy. Jeho výzkumnou skupinu zajímalo, jestli jsou psi a lidé psychologicky a behaviorálně natolik propojeni, že jsou schopni se navzájem chápat. Aniž by Miklósi tušil, nač přišel Hare v Altantě se svým psem, se studenty nezávisle provedl totožný experiment v Budapešti. Napřed zkoumali schopnost psů porozumět lidským gestům a zjistili, že jsou velmi šikovní. Následně podrobili stejným pokusům vlčata, která naopak nedokázala pomocí gest nalézt ukryté jídlo.

Jakmile Hare zanalyzoval tyto a další experimenty, dospěl k závěru, že psi mají genetické predispozice získané tisíci let společného soužití s lidmi, takže chápou podstatu komunikace a osvojili si také část lidské sociální inteligence. Podle Hareho je tato schopnost dána do vínku každému štěněti a spontánně se v něm vyvíjí, dokonce i když pes nemá žádnou zkušenost s lidmi a naším světem. Hare nepopírá, že při usilovném tréninku lze i jiná zvířata naučit to, co umí psi, ale říká, že pouze psi mají schopnost porozumět lidské rase vrozené, což z nich činí výjimečné bytosti na této planetě.

Když Hare tyto závěry poprvé publikoval v roce 2002, byl jsem z nich nadšený. Také já jsem se ve své kariéře ocitl na rozcestí, připravený vrhnout se na něco nového. Toho roku jsem se přestěhoval do Spojených států coby začínající profesor na katedře psychologie floridské univerzity. Předtím jsem strávil deset let na fakultě západoaustralské univerzity, kde jsem studoval chování vačnatců, například vakomyší tlustoocasých, což jsou úžasná zvířátka podobná našim myším, sice s menším mozkem, zato rychle chápavá.2

Přestěhování na Floridu bylo vzrušující, ale znamenalo i konec studia vačnatců, kteří mě fascinovali. Na psy jsem dosud nepomyslel, ale když jsem si přečetl výsledky Hareho výzkumu, myšlenka, že psi jsou obdařeni kognitivním vnímáním, které je vlastní jen nám lidem, aniž by k tomu měli přizpůsobený mozek, byla ohromující.3

Hareho výzkum se začal objevovat ve vědecké literatuře ve stejnou dobu jako první články pojednávající o genetických analýzách psí DNA. Genetické informace fascinujícím způsobem doplnily komplexnost diskuze, čím jsou psi tak výjimeční.

Genetici odhadli díky komparaci genetického materiálu, jak jsou různé druhy staré a které jsou si blízké. Výzkum ve Švédsku, Číně a Spojených státech objasnil, že to byl právě proces domestikace, který stvořil psa evolučními standardy a extrémně rychle. Evoluce přeměny z vlka na psa netrvala miliony, ale jen pár desítek tisíc let. Vlčice mívá obvykle štěňata jen jednou do roka a sexuální zralosti dosahuje nejdříve ve druhém roce věku. To nám může připadat moc brzy, ale ve srovnání s většinou jiných zvířat jde o velmi pomalý životní cyklus. Rychlost evoluce závisí na tom, jak dlouho jedincům trvá, než vyreprodukují další generaci, tudíž druh, u něhož dvě generace od sebe oddělují dva roky, by se měl vyvíjet jen velmi pomalu.

Tohle všechno mi běželo hlavou, když jsem o problematice přemýšlel. Pokud jsou psi opravdu nadaní mimořádnou schopností přirozeně rozumět lidem, jak tvrdí Hare, pak museli tento talent získat z pohledu evoluce nesmírně rychle. Jenže jakým způsobem se jim to podařilo?

Uvažoval jsem nad tím a na pomoc mi přišla výborná studentka Monique Udellová, která vystudovala psychologii a biologii a byla mimořádně pracovitá a výkonná. Byla odhodlaná získat titul PhD a vedoucí její dizertační práce chtěl studovat dosud opomíjené druhy. Společně jsme s Monique začali zkoumat dosah těchto fascinujících nových objevů týkajících se evoluce psů a jejich poznávacích schopností.

Začali jsme opakovat Miklósiho a Hareho pokusy s několika psy v jejich domácím prostředí. Bylo to velmi snadné a naše výsledky se přesně shodovaly se závěry Hareho a Miklósiho: Psi byli mimořádně vnímaví, pokud šlo o lidská gesta a záměry. Schovali jsme pamlsek pod jeden ze dvou kalíšků na zemi, a když Monique ukázala na ten správný, psi se okamžitě rozeběhli, kam měli. Jako by i oni četli vědecké statě.* Ano, výsledky našich pokusů se tedy přesně shodovaly s těmi Hareho a Miklósiho, ovšem stále jsme neměli odpověď na naši důležitější otázku: Co přimělo psy, aby v průběhu evoluce pochopili lidská gesta? Jak si tuto dovednost osvojili? Než jsme ale stačili s Monique tento problém blíž prozkoumat, dostali jsme pozvání do výzkumného ústavu ve vlčí rezervaci v Indianě. Kolegové nás žádali, abychom přijeli a otestovali jejich vlky.

Život univerzitního profesora nevyžaduje bůhvíjakou odvahu, a tak se nestydím přiznat, že když jsem seděl ve školicí budově vlčí rezervace a poslouchal hlavní kurátorku Pat Goodmanovou, která mi dávala základní lekci bezpečného chování v rezervaci, dost jsem znervózněl.

Pravidla chování k obyvatelům parku nejsou komplikovaná. Na vlka se nesmíte upřeně dívat, ale ani na minutku ho nepouštějte ze zřetele. Nesmíte dělat žádné náhlé pohyby, ale ani nestát s rukama svěšenýma vedle těla. Kdybyste se vůbec nepohnuli, vlci by si vás mohli splést se žvýkací hračkou, vysvětlovala Pat, což mi na klidu moc nepřidalo. Ovšem nejdůležitější je, zdůraznila Pat, nezakopnout o větev nebo neupadnout kvůli nějaké králičí díře. Usoudil jsem, že odtrhnout vlka od kořisti není žádná hračka.

Tohle asi hodinové kázání na téma, co může statný šedivec provést se zakrslým profesorem, se mnou důkladně otřáslo, nicméně jsem byl konečně připravený setkat se se zkoumanými objekty. Nastal čas pořádně se obléci do chladného zářijového dne a vydat se do samotné rezervace.

Vlčí park je oázou v příjemné zvlněné krajině v rozlehlé nížině střední Indiany. Kolem rezervace není nic jiného než pláně, ale park sám o sobě představuje vítanou změnu v topografii, jelikož nabízí skaliska, menší zalesněné plochy a hezké velké jezero, ve kterém si vlci mohou hrát. Těch pár stromů mezi nekonečnými lány sóji a kukuřice poskytuje rovněž útočiště pro ptáky, kteří půvabné scenerii dodávají jásavou zvukovou kulisu. Je to vskutku krásné místo, ale musím přiznat, že při první návštěvě jsem to příliš nevnímal. Většinou jsem se soustředil jen na velké masožravé šelmy, mezi něž jsem hodlal vstoupit.

Okamžik pravdy – a děsu – konečně nastal, když za mnou a za Monique zapadla brána. Sotva jsem se ocitl uvnitř oploceného areálu, přiřítil se ke mně starší vlk Renki, a než jsem stačil vyndat ruce z kapes, položil mi přední tlapy na ramena.

Právě jsem si pomyslel „Sbohem, sladký živote“, ale Renki mi začal nadšeně lízat obličej.

Table of Contents

ÚVOD

1 XEPHOS