Vzpurná

Iny Lorentzová

Iny Lorentz

DIE WIDERSPENSTIGE

Copyright © 2017 by Knaur Verlag. An Imprint of Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Alle Rechte vorbehalten

Karte © 2017 by Computerkartogragraphie Carrle

Translation © 2020 by Jana Pecharová

ISBN  978-80-249-4078-6

Poděkování

Srdečně děkujeme naší polské přítelkyni Urszule Pawlikové, která nás provázela po Polsku při na našich rešerších, umožnila nám mluvit s historiky a navštívit muzea a místa, která bychom sami nikdy neobjevili.

Další dík patří naší přítelkyni Ingeborg, která nás už častěji doprovázela na našich cestách a s Urszulou a s námi společně projela Polskem.

Osoby

von Allersheim, Johannes – otec Matthiase, Johany a Karla

von Allersheim, Matthias – nevlastní bratr Johany a Karla

von Allersheim, Genoveva – nevlastní matka Johany a Karla

Azad Jimal chán – tatarský vůdce

Bilge – otrokyně Munjah

Bocian, Kamil – důvěrník Stanislawa Sieniawského

Danilowicz, Rafal – rádce Jana Sobieského

Fadej – Kozák, důstojník v regimentu Osmańského

Firmin – důvěrník otce Johany a Karla

Garegin – arménský kupec

Gretel – služka na Allersheimu

von Gunzberg, Kunigunde – dcera Kunze z Gunzbergu

von Gunzberg, Kunz – soused Allersheimu

von Hauenstein – rakouský šlechtic

Ildar – nejstarší syn Azada Jimala chána

Ismail bei – osmanský hodnostář

Kapusta, Dobromir – voják v regimentu Osmańského

Kamberg Günther – soused Allersheimu

Kolpacki, Kazimierz – polský student

Lubecki, Boguslaw – důstojník v osobní stráži Jana Sobieského

mistr Piotr – správce zbrojnice

Munjah – dcera Ismaila beie

Myszkowski, Ignacy – důstojník v regimentu Osmańského

Nazim – otrok Ismaila beie

Osmański, Adam – Karlův a Johanin bratranec třetího stupně

páter Amandus – bratranec Genovevy

Rinat – mladší syn Azada Jimala chána

Severinus – opat kláštera Sankt Matthäus

Slimak, Leszek – jednonohý veterán v regimentu Osmańského

Smulkowski, Bartosz – polský student

Smulkowski, Tobiasz – polský student

Spyros – sluha Ismaila beie

Wojslaw – jízdní sluha Johany a Karla

Wyborski, Karol (Karl z Allersheimu)

Wyborski, Jan (Johana z Allersheimu)

Wyborská, Sonia – matka Johany a Karla

Wyborski, Ziemowit – děd Johany a Karla

Heiner, Schorsch, Alban a Firmin – čeledínové na Allersheimu

Historické osoby

von Baden, Hermann – prezident dvorské válečné rady

Chmielnicki, Bogdan – kozácký ataman

Jablonowski, Stanislaw – velký korunní hejtman

Sobieská, Marie Kazimíra – manželka Jana III.

Sobieski, Jakub – syn Jana III.

von Starhemberg, Ernst Rüdiger – velitel Vídně

Jan III. Sobieski – král polský

Johan Georg III. – kurfiřt saský

Kara Mustafa paša – velkovezír Osmanské říše

Kulczycki, Jerzy – obchodník ve Vídni

Marco d´Aviano – kapucínský mnich

Maxmilian Emanuel – kurfiřt bavorský

Mehmed IV. – sultán Osmanské říše

Morsztyn, Andrzej – velký strážce polského pokladu

Murat Giray – chán krymských Tatarů

princ Evžen Savojský

Sieniawski, Stanislaw – velký korunní hejtman

von Waldeck, Georg Friedrich – velitel Franků

Prolog

Jan III. vycítil zoufalství mladého muže a položil mu ruku na rameno. „Neudělejte nic nerozvážného, Osmański! Nepřineslo by to nic vám ani mně, kdybyste jako rozzuřený medvěd pronikl do tábora Azada Jimala nebo jiného tatarského chána a vyzval tyhle chlapy na souboj. Jejich bojovníci by vás prokláli šípy dřív, než byste vytasil šavli.“

„Přece nemůžu jen tak složit ruce do klína!“ zvolal Adam Osmański vzrušeně. „Tataři zabili statečného Ziemowita Wyborského, jeho syna Gregorze a ostatní obhájce Wyborowa! Já zůstal jen proto naživu, že mě pan Ziemowit poslal se zprávou k vám. Kdyby zůstal můj prastrýc nepomstěný, musel bych se k smrti stydět. Tolik toho pro mě udělal!“

Král znal příběh mladého muže a bezděčně přikývl. Přesto ho musel krotit. „Nesmíte zahodit svůj život nesmyslným činem, Osmański! Ziemowit Wyborski by vám to řekl jako první.“

Adam sevřel pěsti v bezmocné zlosti. „On měl přežít místo mě – nebo přinejmenším jeho syn! Teď už neexistuje žádný Wyborski. Přitom to byl tak statečný rod. Co jsem proti nim já?“

Jan III. na něho tázavě pohlédl. „Přece ještě existují potomci pana Ziemowita!“

Adam mávl rukou. „Ano, někde ve Svaté říši římské. Jeho dcera Sonia se místo za Poláka provdala za nějakého Němce.“

„Je třeba jí napsat, že její otec a bratr padli v boji proti Tatarům.“

„Sonia Wyborská před několika lety zemřela,“ sdělil mu Adam se smutkem v hlase.

Král mu konejšivě poklepal na rameno. „Wyborského majetek zanikl s ním. Jak jste na tom vy?“

„Rodina mého otce mi na naléhání pana Ziemowita přenechala jednu ves. Tam žije moje matka.“

„Co míníte teď dělat, když je pan Ziemowit mrtev?“

„Existuje jen jediný člověk, komu může sloužit muž, kterého vychoval pan Wyborski, totiž vy, králi!“

Jan III. zamyšleně přikývl. „Potřebuji statečné muže.“

Sotva to dořekl, Adam před ním poklekl. „Jsem zcela k vašim službám!“

„Tak se mi líbíte už víc!“ Král Adama zvedl, objal ho a políbil na obě tváře. „Potřebuji vaše služby! Přitom můžete dokonce podniknout něco proti Tatarům. Ochraňujte pro mě hranici v onom místě, kde hordy Azada Jimala plundrují polskou zemi. Nebudete zásobován ze Lvova, ale ze Zólkiewa. Jste můj muž, Osmański, a nejste podřízen žádnému magnátovi ani hejtmanovi.“

„Děkuji vám, Vaše Veličenstvo!“ Adam poklepal na úchop šavle a usmál se poprvé od doby, kdy se dozvěděl o smrti svého otcovského přítele. „Azad Jimal chán bude již brzy litovat, že zrádně zaútočil na Wyborowo, to vám přísahám!“

„Nerozpoutejte ale hned válku proti Turkům!“ napomínal ho Jan Sobieski.

„Dám pozor,“ slíbil mu Adam a oči mu zářily.

„Pak je to v pořádku.“ Králova tvář ztvrdla. „Polsko neztratilo dík Turkům, Tatarům a Kozákům jen Wyborského majetek, ale mnohem víc země. S pomocí Svaté panny z Čenstochové to získáme zpět. Ale na to musí být Polsko silné, Osmański, a ne rozhádaný houf, kdy jediný venkovský šlechtic stačí svým NE zničit všechny plány. Aby bylo Polsko silné, potřebuji muže, jako jste vy. Dejte dohromady statečné chlapy! Dostanou žold a vy je povedete proti každému nepříteli, kterého vám určím, ať jsou to Turkové a Tataři, nebo kurfiřt Braniborský, Moskevské velkoknížectví nebo Rakousko!“

„Budu připraven,“ slíbil Adam a tasil šavli. „Za krále, Polsko a Svatou pannu!“

„Jmenujte prosím matku boží na prvním místě, pak Polsko a naposled mě!“ opravil ho Jan III. „Svatá panna a Polsko jsou věčné, ale já jsem jen smrtelný člověk.“

První díl

Závěť

I.

O několik set mil dál na západ odstoupila Johana rozhněvaně od okna.

„Tamhle přichází ten zlotřilý mnich,“ sdělila bratrovi.

„Myslíš snad pátera Amanda? Otec mu přece zakázal vstup na naše pozemky a jeho slovo musí platit i po jeho smrti.“

Karl z Allersheimu nechtěl sestře uvěřit a přistoupil rovněž k oknu. Spatřil muže v kutně vlající ve větru, který právě slezl z mezka a rozhlížel se kolem se spokojeným úšklebkem.

„Je to skutečně páter Amandus! Tohle by Matthias neměl dovolit.“

Karlův hlas nezněl tak pobouřeně jako Johanin, ale tenhle návštěvník se mu líbil stejně málo jako jí.

„Matthias dělá, co chce Genoveva, a ta je Amandova sestřenice,“ připomněla Johana s trpkým zasmáním. „Nikdy otci neodpustila, že ho dal vykázat ze zámku.“

„Otec by se obrátil v hrobě, kdyby věděl, že sem přišel,“ povzdechl si Karl stísněně.

„Vytahuje nějaké desky ze sedlové tašky!“ zvolala Johana rozčileně.

„Skutečně! Ale co…!“

„Závěť!“ zvolala Johana. „Amandus je přece mnich v klášteře Sankt Matthäus a otec jmenoval opata kláštera vykonavatelem závěti.“

„Ale nechtěl důstojný otec Severinus sám předat závěť? Já myslel, že to tak s ním otec dohodl.“

„Otec Severinus je starý a jistě rád přenechal tento úkol páteru Amandovi. Ale možná ji Amandus taky ukradl,“ uvažovala Johana.

Karl potřásl hlavou. „To si nemyslím! Amandus přece ví, že ukradená závěť může ztratit platnost.“

„Já mu nevěřím! Měli bychom zjistit, jestli chce Matthias skutečně splnit poslední vůli našeho otce,“ požadovala Johana důrazně.

„Náš bratr a nevlastní matka pro nás určitě nepošlou, až jim Amandus předá závěť.“

Johana považovala bratra za příliš bojácného. Zatímco bezradně mlčel, ona nebyla ochotná složit ruce do klína a čekat na to, co jim ti dva jednou sdělí. „Jestli Amandus přináší závěť, tak ho Matthias přijme v knihovně. Tam je můžeme tajně odposlouchat.“

„Odposlouchat?“ Karl váhal, i když věděl, že je třetí žena jejich zemřelého otce nenávidí a Matthias, syn první manželky, je jako vosk v jejích rukách.

„Jestli Amandus přináší závěť, tak jde i o náš osud!“ naléhala Johana rozčileně.

„Závěť je závěť! Co už s ní můžou udělat?“ poznamenal Karl, ale jistý si nebyl.

„Můžou ji hodit do ohně a nahradit jinou! Genoveva je schopná všeho. Jen si připomeň, jak nás jen den po otcově pohřbu donutila vyklidit naše pokoje v zámku a přestěhovat se do téhle staré věže.“

„Sebrala ti taky šperky naší matky, i když je matka odkázala tobě,“ připomněl Karl a zamyšleně se na Johanu zadíval. „Ty myslíš, že bychom se měli vplížit do naší staré skrýše? Ale tam bylo málo místa pro nás dva už v době, kdy jsme byli děti.“

V tom měl sice pravdu, ale Johana se za každou cenu chtěla dozvědět, z jakého důvodu se bratranec jejich macechy po třech letech, kdy sem měl zákaz vstupu, zase vrátil do zámku.

„Půjdeš se mnou? Jinak to udělám sama!“ zeptala se.

Když Karl váhavě přikývl, přelétl jí po tváři úsměv. „Teď je dobře, že nám Genoveva odmítla ponechat si služebnictvo! Na jejím místě bych to neudělala. Takhle se můžeme kdykoliv vplížit do zámku a nikdo si toho nevšimne.“

„Tak snadné to zase není,“ namítl Karl. Přesto byl teď i on ochoten se toho odvážit.

Oba opustili zvětralou věž, která zbyla po bývalém hradě, a plížili se k zámku. Ten pocházel z mnohem pozdější doby. Museli nejdřív nepozorovaně přejít park. O chvíli později se dostali k malé nezamčené brance a mohli vstoupit.

Naštěstí pro ně nebyla knihovna odtud daleko. Jen krátce pohlédli na bohatě zdobené vstupní dveře do knihovny a krátce před nimi zabočili do jiné chodby. Tam Johana otevřela tapetou zakrytá dvířka, zvnějšku sotva viditelná, a vklouzla dovnitř. Jeden z jejich předků se při zařizování knihovny přeměřil, a proto byl jeden z těžkých regálů o dobrý loket užší než místo, na něž byl určen. Tak vznikl za regálem volný prostor, který tehdejší zámecký pán využíval k tomu, že tam vršil knihy, které neměl každý vidět. Později se na tento prostor zapomnělo, dokud ho Johana náhodou neobjevila. Spolu s bratrem tam mnohdy vklouzli, aby se schovali před svými vychovateli. V oné době si ale rozhodně neuměli představit, jak důležité by toto místo jednou pro ně mohlo být.

Volný prostor mezi zdí a regálem byl dlouhý, ale velmi úzký. Jen s obtížemi se dostali k místu, kde vypadlý suk a několik škvír mezi prkny zadní stěny umožňovaly pohled do knihovny. Museli doufat, že jim pohled nezatarasily těžké, v kůži vázané knihy. Naštěstí tomu tak nebylo. Ostatně v knihovně nikdo nebyl.

„Jestli Matthias a Genoveva přijmou mnicha jinde, tak jsme přišli zbytečně,“ obával se Karl.

Vtom ho sestra štípla do paže a tiše zasyčela: „Buď zticha!“

V tu chvíli i on zaslechl hlasy před knihovnou. Hned nato se otevřely dveře a Matthias z Allersheimu vešel. Jejich macecha ho následovala a po ní se objevil mnich. Genoveva byla jen o rok starší než její nejstarší nevlastní syn. Jeho otec se s ní oženil před čtyřmi lety po smrti Karlovy a Johaniny matky. Šťastné toto manželství zřejmě nebylo, ale teď se Genoveva tvářila hodně spokojeně.

„Podařilo se vám tedy přinést závěť?“ zeptala se Amanda, zatímco Matthias za nimi zavíral dveře.

„Buďte zticha!“ napomínal ji Amandus. „Kdyby šel někdo venku kolem, tak nesmí slyšet, o čem se tady bude mluvit.“

„Tak pojďme tamhle do toho rohu! Přes regál a zeď nás nikdo neuslyší,“ navrhla Genoveva a ukázala ke stěně, za kterou se k sobě tiskla dvojčata.

Johana a Karl se sotva odvažovali dýchat, když jejich nevlastní matka usedla do jednoho z křesel.

„Tak nám to ukažte!“ vyzvala pátera Amanda.

„Samozřejmě, nejmilejší sestřenko!“ Mnich se usmíval způsobem, který byl Johaně odporný. Obřadně vytáhl z tašky do plátna zabalený svazek a zbavil ho obalu.

„Nebylo snadné to získat, protože opat chtěl doručit a přečíst závěť osobně,“ poznamenal.

„Chci vědět, co v závěti je!“ naléhal Matthias netrpělivě. „Otec jen něco naznačoval a prohlásil, že ta polská havěť musí být kvůli vysokému věnu jejich matky dobře zaopatřena.“

Ta polská havěť, to má být jako ona a Karl, pomyslela si Johana. Jejich matka byla rozená Wyborská, dcera starosty Ziemowita Wyborského z Wyborowa, který byl blízkým přítelem dřívějšího polského krále Jana Kazimíra. Johana neznala důvody, proč si franský říšský rytíř tajně přivedl domů jako druhou manželku polskou dámu. Věděla však, že si otec své manželky vážil a ona ho milovala.

„Matka neměla umřít,“ ulétl Johaně tichý povzdech. Naštěstí ho přehlušila Matthiasova důrazná poznámka: „Otevřete konečně závěť, ať víme, na čem jsme!“

„To je třeba udělat opatrně,“ namítl páter. „Možná ji budete muset podle okolností ukázat jiným pánům, a ti nesmějí mít žádné podezření.“

Podezření? Proč? Johaniny myšlenky se rozeběhly.

Mnich vytáhl z kapsy úzký ostrý nůž, nahřál čepel lehce nad lampou, kterou přinesla Genoveva, a opatrně otevřel zapečetěný pergamen.

„Musím pak vosk jen trochu nahřát a závěť bude zase taková, jako byla dřív,“ prohlásil samolibě.

Proč to dělá? uvažovala Johana.

Páter Amandus zatím otevřel závěť a začal číst:

„Sepsal v roce našeho pána Ježíše Krista 1679 v Allersheimu Johanes Matthäus Karl, říšský hrabě z Allersheimu a pán na Eringshausenu. Bůh je můj svědek, že po mém odchodu k našemu pánu na nebesích předávám své pozemské statky svým dědicům následovně:

Můj nejstarší syn Matthias dostane říšské hrabství Allersheim se všemi k tomu náležejícími pozemky a nemovitostmi.

Panství Eringshausen, které jsem koupil za věno mé druhé manželky Sonii Wyborské, připadne celé našemu společnému synovi Karlovi, který je za to povinován své sestře Johaně vyplatit věno deset tisíc guldenů. K tomu obdrží má dcera Johana veškeré klenoty své matky jakož i šperky, které do manželství přinesla má matka.“

Páter Amandus se na okamžik odmlčel a pobaveným pohledem se zadíval na svou sestřenici, než pokračoval:

„Co se mé manželky Genovevy týče, mám dlouhou dobu oprávněné pochybnosti o její manželské věrnosti. Proto určuji následující: Nebude mít právo bydlet ve vdovském sídle na Allersheimu, ale vstoupí do přísného kláštera Mariastein a stane se jeptiškou. Pokud porodí dítě, tak je pro ně rovněž určen duchovní stav.

Podepsán Johanes Matthäus Karl, říšský hrabě z Allersheimu a pán na Eringshausenu.“

Když páter dočetl, zasyčela Genoveva jako had, kterému někdo šlápl na ocas.

„Taková nestoudnost! Ta polská havěť má být bohatá, Matthias dostane jen staré říšské hrabství a já mám jít do kláštera. Tuhle závěť já rozhodně neuznám! Jsem těhotná a za několik měsíců porodím. Proto žádám své právo a dědictví pro mé dítě!“

Matthias stál jako živoucí špatné svědomí vedle ní a neodvažoval se na ni pohlédnout. Teprve když ho dloubla do žeber, prohlásil: „Jako dědic hlavní linie mám dostat jen Allersheim, zatímco Karlovi připadne bohatý Eringshausen? Otec měl být moudřejší a dát mi většinu. Pro Karla by stačilo mnohem méně, a věno, jaké má dostat Johana, možná dostane rozená markraběnka z Bayreuthu, ale ne dcera malého říšského hraběte!“

Páter se usmíval a mával závětí jako praporem. „Dva ze čtyř svědků, kteří závěť podepsali, minulou zimu podlehli nákaze, a druzí dva, opat Severinus a pan Günther z Kambergu, jsou tak staří, že už se při sepisování závěti jen s obtížemi dostavili do Allersheimu. Zatím už téměř neopouštějí své místnosti a jistě nebudou pátrat po tom, co skutečně v závěti stojí.“

„Jak to myslíte, pátere?“ otázal se Matthias zmateně.

„Můj nůž dokáže nejen uvolnit pečeť, ale i odstranit písmo tak, aby mohl být sepsán nový text.“

Johana nevěřícně naslouchala a doufala, že to Matthias rozhořčeně odmítne.

Genoveva zatahala Matthiase za rukáv. „Páter Amandus tím chce říct, že může závěť přepsat tak, abys dostal to, co ti náleží, a já to, co patří mně a mému nenarozenému synovi!“ Její hlas se tak silně rozléhal po velké místnosti, že ji mnich rychle napomenul: „Potichu, sestřenko, nebo ještě někdo pojme podezření!“

„Jakou hodnotu by mělo slovo sluhy?“ odpověděla Genoveva pohrdavě.

„Lokaj nebo služka by to mohli vyzradit polským dětem a ty by pak na opatovi Severinovi požadovaly přezkoumání závěti. I když je starý a nemocný, tak by poznal, kdyby mu byl předložen falzifikát. Ten jistě ještě ví, co podepsal!“ namítl mnich a pustil se do opatrného odstraňování písma.

Matthias mu přihlížel, ale nakonec zavrtěl hlavou. „Ten přepis na seškrábaném pergamenu už nebude mít správnou patinu, bude vypadat jako pozdější zásah. Nikdo nám neuvěří, že to napsal můj otec před dvěma lety.“

„I proti tomu jsou prostředky,“ vysvětlil mu páter s domýšlivým výrazem. „Jakmile odstraním celý text, potřu pergamen ženskou močí. Pak bude zase vypadat staře. Proto vás prosím, sestřenko, abyste pustila trochu vody do nádoby.“

Genoveva přikývla a chtěla odejít z knihovny, ale její bratranec ji zadržel: „Chcete snad s nočníkem projít celým zámkem? Pověrčivé služebnictvo by se jistě domnívalo, že chcete někoho očarovat.“

„Vy myslíte, že bych měla tady…,“ zeptala se nejistě Genoveva.

Místo odpovědi ukázal páter na zapomenutý pohár v regále a domýšlivě se usmál: „Chcete novou závěť, nebo ne?“

Genoveva vzala pohár, obrátila se k oběma mužům zády, podkasala si sukni a rozkročila se přímo před vypadlým sukem, kterým se dovnitř dívala Johana.

Dívka zhnuseně zavřela oči. To je nestydatá ženská, pomyslela si.

Když byla Genoveva hotová, spustila sukni a postavila téměř plný pohár na stůl před bratrance.

„Jste teď spokojený, ctěný bratranče?“ prohodila drsně.

Páter Amandus s úsměvem přikývl. „To jsem, sestřenko. Ale teď mi řekněte, co mám napsat?“

„Já chci rozhodně dostat Eringshausen,“ prohlásil Matthias.

„A já snad nemám dostat nic?“ vyjela na něho Geneveva. „Jsem těhotná! Na to jsi zapomněl?“

Její nevlastní syn zrudl. „Pokud se mám vzdát Eringshausenu, pak může platit stará závěť!“

„Podle které mám kvůli údajné nevěře být zavřená v klášteře!“ Genovevin hlas zněl ostře a byla v něm hrozba, kterou Johana nechápala.

„Teď se nehádejte!“ zvolal páter Amandus, aby je uklidnil. „Když budou polské děti vyloučeny, zůstane pro vás dost. Co říkáte tomuhle: Eringshausen zůstane u Allersheimu, a tím u pana Matthiase, a vy, milá sestřenko, dostanete polovinu výnosů. To by platilo i pro syna, pokud ho porodíte. Když přivedete na svět dceru, měl by ji pan Matthias vybavit věnem deseti tisíc guldenů. Jste s tím spokojeni?“

„Nemůžeme Karla a Johanu zcela vyloučit. To by bylo nápadné,“ namítl Matthias.

Páter mávl rukou a ponořil do moči hadr. S ním potřel sedřenou plochu pergamenu a podržel ho nad plamenem svíčky, dokud zase neuschl. Nakonec vytáhl zpod kutny pero a kalamář.

„To je inkoust z kláštera, který použil pro závěť i hrabě Johanes,“ vysvětloval, když psal první písmena. „Naštěstí nechal hrabě Johanes v klášteře dost písemností, takže jsem se mohl naučit napodobovat jeho písmo.“

Nějakou dobu bylo takové ticho, že bylo slyšet jen škrábání pera po pergamenu. Karl a Johana zůstali jako zkamenělí ze strachu, že by byli odhaleni. Pro ně bylo nepochopitelné, co se děje před jejich očima. S podporou prohnaného mnicha je chtěli jejich macecha a nevlastní bratr připravit o dědictví. Johana by nejraději na ty tři zakřičela, že přece nemůžou takhle znesvětit otcovu závěť. Avšak kdyby je tu objevili, jak tajně naslouchají, dala by je Genoveva jistě zavřít do nejhlubšího sklepa. Co by se stalo pak, si neodvažovala Johana představit. Po tom, co právě viděla a slyšela, očekávala od macechy jen to nejhorší.

Páter Amandus zatím vytvářel řádek za řádkem nový text kolmými písmeny, jakými psal říšský hrabě Johanes. Podpisy svědků a jejich pečeti ponechal nedotčené.

Nakonec přeměřil Matthiase a Genovevu nadřazeným pohledem a četl jim znění nové závěti:

„Sepsal v roce našeho pána Ježíše Krista 1679 v Allersheimu Johanes Matthäus Karl, říšský hrabě z Allersheimu a pán na Eringshausenu. Bůh je můj svědek, že po svém odchodu k našemu pánu na nebesích předávám své pozemské statky svým dědicům následovně:

Můj nejstarší syn Matthias dostane hrabství Allersheim jakož i panství Eringshausen se všemi k tomu náležejícími pozemky a nemovitostmi.

Avšak polovinu výnosů panství Eringshausen přenechá k obživě mé třetí manželce Genovevě. Pokud by mi Genoveva ještě porodila syna, dostane tento polovinu panství Eringshausen jako dědictví. Pokud moje manželka porodí dceru, vybaví ji můj syn Matthias věnem deseti tisíc guldenů.“

Páter přeměřil oba nadřazeným pohledem. „Jste teď spokojeni?“

„S tím vším souhlasím,“ odpověděl Matthias váhavě. „Ale co bude s dvojčaty?“

„Hned se k tomu dostanu,“ odvětil páter posměšným hlasem. „Ještě to totiž pokračuje: Mé manželce Genovevě přenechávám na dobu jejího života klenoty mého domu. Po její smrti připadnou zpátky mému synovi Mathiasovi. Pokud mi porodí dceru, dostane ona třetinu šperků jako dědictví.

Co se týče dvojčat Karla a Johany, tak mám oprávněné obavy o jejich manželském původu. Abych však nepošpinil čest rodiny, mají být nadále považováni za mé děti. Karl vstoupí jako mnich do přísného kláštera a tam se bude modlit za hříchy své matky, Johana bude vybavena věnem tři tisíce guldenů a bude provdána za šlechtice, kterého pro ni určí můj syn a dědic Matthias.

Podepsán Johanes Matthäus Karl, říšský hrabě z Allersheimu a pán na Eringshausenu.“

Zatímco Genoveva nadšeně vykřikla, kousala se Johana do zápěstí, aby nekřičela zlostí. Karl klečel tak nehybně vedle ní, jako by už v něm nebyl život.

„Víte už, za koho provdáte Johanu?“ zeptal se páter.

„Jak bych mohl, když jste tuhle pasáž teprve teď vložil do závěti,“ odsekl Matthias nevrle.

„Nezemřela nedávno Gunzbergova čtvrtá žena?“ nadhodila s úsměvem Genoveva. „Pan Kunz asi nezůstane dlouho vdovcem a jistě by neodmítl pannu, jako je Johana.“

„Ale tomu muži bude brzy šedesát a má už jedenáct dětí z přechozích manželství. Většina z nich je starší než Johana,“ namítl Matthias.

„A to tě trápí?“ zeptala se Genoveva. „To děvče musí zmizet tak rychle, jak to jen bude možné! S Karlem si poradíme, ale Johana je posedlá ďáblem.“

Johana jen s námahou potlačila zuřivé syčení, protože podle ní byl ďábel v její maceše. Kromě toho ji rozzuřilo, jak opovržlivě mluvila o Karlovi. I když její bratr ve srovnání s ní působil rozvážněji, měl pevnou vůli a jistě by se nedal tak snadno odstrčit stranou.

Páter Amandus zatím opět zapečetil závěť a podal ji Matthiasovi. Ten ji přijal s výrazem, jako by z ní kapala moč.

„Pokud vám smím něco poradit,“ podotkl mnich, „tak ukažte tuto závěť jen několika vyvoleným! Jinak by mohla zpráva o ní proniknout až do Polska k příbuzným vašich nevlastních sourozenců. Poláci jsou divoký národ, jak víte. Kdyby měl někdo podezření, že byla uražena čest jejich příbuzných, pak mám silné obavy, že by vás navštívil s šavlí v ruce.“

Johana považovala páterova slova za nestoudná a očekávala Matthiasovu reakci. Jestli měl v sobě jen trochu cti, musel Amanda vykázat z domu a falešnou závěť hodit do ohně. Matthias tam však jen stál a díval se na Genovevu.

„Co myslíš?“

„Můj bratranec má pravdu! Musíš jednat rychle a rázně. Jinak ztratíš všechno, cos získal díky tomu, že páter Amandus umí tak dobře napodobit písmo.“

Matthias přikývl jako pod tlakem. „Budu závěť dobře opatrovat. Jste mí svědci, že budu jednat podle vůle mého otce.“

„To jistě jsme,“ prohlásil páter se samolibým úšklebkem.

Genovevě se Matthiasův váhavý postoj vůbec nelíbil, ostře ho vybídla: „Matthiasi, měl bys ještě dnes vyslat posla k rytíři Kunzovi z Gunzbergu a sdělit mu, že jsi připraven mu dát za ženu svou sestru. Ten jistě nezaváhá, protože pro muže v jeho věku je sedmnáctiletá panna neodolatelná. Kromě toho by tak snadno ani jinou nevěstu nezískal, když už čtyři manželky dostal do hrobu.“

„Vlastně bych Gunzberga za příbuzného vůbec nechtěl,“ namítl Matthias. „Je to nanejvýš nepříjemný člověk.“

„Vždyť ty si ho brát nemusíš!“ posmívala se Genoveva. „Co je ti milejší – ztratit Eringshausen, nebo Johanu provdat za Kunze?“

Johana by si přála, aby se Matthias alespoň jednou prosadil proti své nevlastní matce. Po otcově smrti však na Allersheimu měla hlavní slovo ona a on ji ve všem poslouchal. Nyní opustil knihovnu, aby vyplnil její vůli, zatímco Genoveva a mnich osaměli v místnosti a byli viditelně spokojeni.

Páter Amandus počkal, dokud se nezavřely dveře, pak přistoupil k Genovevě a položil jí ruku kolem ramen. „Jsi skutečně těhotná, sestřenko?“ zeptal se pobaveně.

„Jsem ve čtvrtém měsíci,“ odpověděla Genoveva víc než spokojeně.

Mnich se tiše zasmál. „Pouť ke Čtrnácti svatým pomocníkům jsi vykonala v pravou chvíli. Jaká šťastná náhoda, že jsem tam v tu dobu taky byl a že jsme pro sebe našli skryté klidné místečko. Bože, kdyby starý hrabě věděl, že nosíš mé sémě, tak by zlostí vylezl z hrobu!“

I Genoveva se zasmála a ukázala ke dveřím. „Měli bychom jít za Matthiasem. Aby neudělal nějakou hloupost, která by nám mohla uškodit.“

Se zdvořilým gestem otevřel mnich dveře a počkal, dokud Genoveva nevyšla z knihovny. Následoval ji v přiměřeném odstupu, aby venku nikdo nezjistil, jak blízcí si ve skutečnosti jsou.

Table of Contents

Poděkování

Osoby

Historické osoby

Prolog

První díl Závěť

I.