Andreas Gruber

TODESURTEIL

Copyright © 2015 by Wilhelm Goldmann Verlag a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2020 by Rudolf  Řežábek

ISBN  978-80-242-6375-5

úlomk

Pro

Petera Hiesse

a Thomase Fröhlicha

Děkuji, že jste mě inspirovali k románům o Sneijderovi

„Studuj svého nepřítele důkladně,

neboť budeš zatracen jako on.“

Přísloví

Prolog

Ačkoli byla na konci sil, pádila dál jako o život. Plíce ji pálily jako oheň. Jak dlouho už necítila čerstvý vzduch a pořád dýchala jen páchnoucí sklepní zatuchlinu? Sedm měsíců? Osm měsíců? Nebo snad ještě déle? Každopádně jí to připadalo jako celá věčnost.

Teď jí bodláky a trny drásaly ruce a nohy. Větev ji švihla do stehna a roztrhla bledou kůži. Kameny a jehličí se zabodávaly do bosých nohou. Ve vzduchu se vznášel pach mechu a cítila zimomřivě chladnou lesní půdu. Pryč, hlavně pryč!

V boku ji píchalo tak, jako by v něm měla rozžhavený bodec.

Nesmí se zhroutit. Dokud se ještě může pohybovat, musí pořád utíkat. Kde je asi nejbližší paseka? Zmocňovala se jí stále větší panika, protože netušila, kam běží a jak je les před ní rozsáhlý.

Chvíli to vypadalo, jako by porost řídnul, protože večerní slunce prosvítalo větvemi, ale nyní se opět zešeřilo. Po obličeji jí stékaly slzy. Prchá snad nesprávným směrem? Neměla by se otočit? Existuje vůbec nějaká správná cesta? Musí konečně najít lidi, nějakého pocestného, nebo dokonce dům. Pak bude v bezpečí. Už nikdy se nechce vrátit do toho sklepa. Takovou bolest by znovu nevydržela.

Uvízla bokem na trnovém keři a prudkým škubnutím se odtrhla. Vykřikla, běžela dál a cítila, jak jí krev z kyčle stéká na stehno. Na kůži se jí leskl studený pot. Zimomřivě se zachvěla v nečekaném poryvu větru. Zničehonic se stromy před ní rozestoupily a slunce stojící hluboko nad obzorem ji na krátký okamžik oslepilo.

Jako omámená se vpotácela na mýtinu. Pod chodidly měla vyšlapanou, suchou, rozpukanou pěšinu. Vykročila po ní. Na stromě visela dřevěná tabulka se směrovkou. Mezi kořeny bujely žluté a fialové květiny. 2 km do Vídně. Běžela dál a konečně uviděla roubenou chatu se starými okenicemi, s mechem porostlými šindeli na střeše a vysokým komínem.

Pozemek před srubem byl ohraničený laťkovým plotem. Vedle něj stálo auto. Otevřený kryt kufru připomínal tlamu plechového monstra. Nějaká žena právě nastupovala do vozu a muž zavřel zavazadlový prostor. Jen stěží dokázala uvěřit svému štěstí a rozběhla se ještě rychleji.

„Pomoc!“ zasípala, ale nikdo ji neslyšel.

Copak jsou hluší?

„Pomoc! Já jsem tady!“ Pokusila se zvednout ruce, ale všechny síly ji opustily.

Muž se posadil za volant.

„Pomoc!“ zavřískla bezmocně.

Neznámý nastartoval. Přiběhla blíž a ponořila se do stínu stromu. Roztřásla se neuvěřitelným chladem. Vůz se rozjel a na okamžik stála v oslnivém svitu reflektorů. Pak následovala tma.

Když vozidlo se skřípáním pneumatik zastavilo, zhroutila se. Ucítila na rtech trávu a hroudy země. Nezvladatelně se jí chvěla oční víčka.

Bouchly dveře auta a někdo k ní přiběhl. „Otto, nemýlila jsem se! Pojď sem! Tady někdo leží.“

Žena si k ní klekla. Vzduch naplnila levandulová vůně. Prsty se dotkly jejího čela a odhrnuly pramen vlasů.

„Je to dítě. Nanejvýš desetileté.“

„Panebože!“ zvolal muž. „To děvče je úplně nahé a vyhublé na kost.“

„Přines z auta deku. Otto, podívej se na její záda. Proboha, skoro celá záda!“ V hlasu ženy zaznělo zoufalství. „Něco takového jsem ještě neviděla. Co se to s ní jenom stalo?“

„Kdo je něčeho takového schopen?“ zamumlal muž.

„Prosím nedotýkejte se mě!“ zvolala. „Strašně to bolí!“

„Otto, podívej se, ona pohybuje rty. Co se ti stalo, holčičko?“

„Tak mi přece pomozte!“

„Co se ti přihodilo, děvče? Tak řekni něco.“

„Nech ji,“ zabručel muž. „Přece vidíš, že nemluví. Možná je němá. Pomoz mi, musí okamžitě do nemocnice.“

Žena se napřímila a ustrašeně se ohlédla k lesu. „Není to ta dívka, co tu před rokem zmizela?“

I

Neděle, 1. září až pondělí, 2. září

„Celý život je utrpení.“

Arthur Schopenhauer

1

Po většinu dnů v roce Wiesbaden vypadal jako místo, kde se člověku nemůže přihodit nic doopravdy zlého – byla to uklidňující směsice škol, nemocnic, rehabilitačních klinik, alejí a širokých ulic s obchody.

Avšak v tuto noční hodinu bylo celé město se všemi termálními lázněmi a minerálními prameny pohroužené do hlubokého, temného spánku a ukazovalo spíše svou odvrácenou tvář. Bouře prudkým lijákem bičovala přední sklo Sabinina auta a reflektory dokázaly vytrhnout z temnoty jen obrysy domovních fasád.

Do toho by ani psa nevyhnal! Sabina měla zplihlé vlasy a šaty promočené až na kůži. Městem ji prováděl nosový hlas Klause Kinského, který si stáhla do navigace. Projížděla kolem luxusních obchodů, na jejichž návštěvu nejspíš nikdy nebude mít dost peněz. Teď ale beztak neměla náladu na nákupy. Jediné, co nyní nutně potřebovala, byla horká sprcha a suché šaty.

Před pěti hodinami vyjela z Mnichova a při jízdě poslouchala rádio. Pár kilometrů před dálničním výjezdem na Wiesbaden jí praskla levá přední pneumatika; jen taktak dokázala bez úhony zastavit v odstavném pruhu. Chtěla si mobilem přivolat pomoc, ale havarijní služba mohla přijet až za dvě hodiny. Přednost měly dřívější nehody. V průtrži mračen tedy sama vystoupila, aby z úložného prostoru vylovila reflexní vestu a označila místo nehody výstražným trojúhelníkem.

Ani jeden řidič nezastavil, aby se podíval, proč její auto s varovnými blinkry stojí v odstavném pruhu. Několikrát ji postříkala voda z vozovky, když dřepěla vedle vozu a snažila se s kletbami na rtech zasunout hever na správné místo, křížovým klíčem uvolnit matice a nasunout rezervní kolo na osu.

Zatímco dřela jako nádeník, přepadly ji silné pochybnosti, jestli vůbec dělá dobře. Tak jako tak byla promočená skrz naskrz, takže klidně mohla ujít pár kilometrů k nejbližšímu výjezdu z dálnice, dopřát si tam na čerpací stanici horkou kávu a počkat na havarijní službu. Ale tolik času neměla, a už vůbec ne tenhle večer. Kromě toho měla zablácené džínsy a špinavé ruce. Navíc jí v botách čvachtalo tolik vody, že si připadala jako žába. Nejspíš jí co nevidět narostou mezi prsty na nohou plovací blány.

Dosud ji nikdy nenapadlo zaobírat se tím, jestli je rezervní pneumatika dostatečně nahuštěná. Samozřejmě nebyla, takže na autě vypadala jako propíchnutý nafukovací člun, ale aspoň se jí takhle podaří sjet z dálnice. Se šťavnatými nadávkami utáhla matice a pracně uložila poškozenou pneumatiku do zavazadlového prostoru. Celkově tím ztratila více než hodinu.

Když se konečně zase posadila do auta, otřela si vodu z obličeje. Krátký pohled do zpětného zrcátka ji přesvědčil o tom, že vypadá jako poražená při souboji v bahně.

Krucinál!

Nastartovala a z reproduktorů se ihned rozlehl hip hop. Tyhle dryáčnické skladby se jí teď nechtělo poslouchat. Cítila, že potřebuje něco povzbudivého, a tak se rozhodla pro audioknihu od Nicka Hornbyho, kterou našmátrala v příruční skříňce a vložila do CD mechaniky. Autem se rozlehl hlas Matthiase Schweighöfera a na okamžik byl svět zase v pořádku. Po výjezdu z dálnice našla dokonce čerpací stanici, kde si rezervní pneumatiku dohustila.

Během další čtvrthodiny dojela do centra města. Navigace jí ukázala, že musí odbočit z hlavní silnice procházející Wiesbadenem, aby mohla vyjet na Geisberg. Tam se nachází cíl její cesty, tam stráví nejbližší dva roky. Navíc se znovu shledá s Erikem. V šestnácti letech spolu chodili. Ráda na tu dobu vzpomínala, ale po maturitě šel Erik k Bundeswehru a po mnohaletém školení teď pracoval jako kriminální komisař ve wiesbadenském Spolkovém kriminálním úřadu. Před rokem se znovu sešli; Wiesbaden – Mnichov byl vztah na dálku, který nefungoval, a proto ho před měsícem s těžkým srdcem ukončila. Erik dosud netušil, že ji teď bude mít nadosah. Chtěla ho sice předem varovat, ale nemohla ho už celý týden zastihnout – ani na mobilu, ani přes internet. Možná má nové číslo, nebo odjel na nečekanou zahraniční služební cestu. Každopádně doufala, že by oba mohli dát svému vztahu ve Wiesbadenu novou šanci… pokud si to tedy Erik ještě přeje.

Když se Sabina na nejvyšším místě Geisbergu dostala k areálu Spolkového kriminálního úřadu, vypnula Matthiase Schweighöfera. V kalném dešti viděla vysoký plot, ocelové brány, závory a kontrolní kamery obklopující celý pozemek. K cíli vedla Thaerstraße, úzká slepá ulice zakončená obratištěm s několika parkovacími stáními pro návštěvníky. Odsud se několikapatrová budova se svými prosklenými chodbami rozvětvovala do dalších kancelářských traktů. Celý komplex se podobal moderní pevnosti.

Sabina zaparkovala, netrpělivým škubnutím si strhla z těla reflexní vestu a vystoupila. Vyběhla v dešti po schodišti k hlavnímu vchodu, minula strážného a prošla turniketem. Uvítalo ji neonové světlo. V deset hodin v noci recepce vypadala skoro jako po vymření. Vlevo se nacházela vrátnice, vpravo celotělový skener a za ním úsek, kde se kontrolovala zavazadla. Před turniketem stála ozbrojená, uniformovaná žena a společně s ní dva muži z firemní ostrahy. Ve vysílačkách na opascích se ozývalo tiché praskání. Na stropním monitoru běžela informační reklamní upoutávka.

„Přispíváme k udržení vnitřní bezpečnosti.“ To určitě, pomyslela si Sabina. V každém rohu visela kamera, pod kterou se skvěl nápis: Tento prostor je monitorován kamerovým systémem. Recepce tak působila stejně vstřícným a laskavým dojmem jako osobní kontrola u odletové brány na letišti, kam právě dorazilo varování před teroristickým atentátem.

Odhrnula si mokré hnědé vlasy z obličeje a sklonila se ke komunikačnímu zařízení pod velkou prosklenou stěnou. „Sabina Nemezová.“ Dešťová voda jí kanula z vlasů na pult. „Zítra začínám na akademii.“

Vrátný, rovněž uniformovaný a ozbrojený, se zhoupl na otočné židli k mikrofonu a zadíval se na počítačový monitor. „Máte zpoždění.“

„Já vím. Nemohl byste mi půjčit ručník?“

Teprve nyní se na ni podíval. Bylo mu kolem padesáti let, měl černé vlasy, mroží vousy a jižanské rysy obličeje. Jmenovka na košili ho představovala jako I. Falconeho. Ignazio nebo Innocenzo?

„Na svém pokoji najdete všechno nezbytné. Nejdřív potřebuji váš osobní průkaz a vstupní povolení.“

Nejspíš Ignorant!

Zřízenci firemní ostrahy ji pozorovali, aniž by se přitom pohnuli z místa. Sabině neuniklo napětí v jejich obličejích. Vytáhla z kapsy bundy průkaz a povolení a všechno vsunula do štěrbiny. Už několikrát posílala přihlášku do Spolkového kriminálního úřadu, a vždy se dočkala odmítnutí. Až teď, v osmadvaceti letech, přesněji řečeno před dvěma dny v pátek ráno, ji jako blesk z jasného nebe překvapila zpráva, že může studovat jako čekatelka na kriminální komisařku právě zahajovaný semestr na Akademii pro velice nadané nové pracovníky.

To bylo samozřejmě více než podivuhodné. Už jenom proto, že se o místo na této akademii Spolkového kriminálního úřadu každoročně ucházely tisíce mladých lidí, ale ke studiu jich bylo přijato jen padesát. A ona tu teď zničehonic může studovat – poté co ji dlouhé roky jako uchazečku o místo u SKÚ odmítali, a navíc aniž by skládala jedinou přijímací zkoušku. Že by za tím vězel Erik?

Vrátný puntičkářsky zkontroloval její podklady a nezapomněl přitom ještě víc vystrčit svou už beztak vyčnívající bradu.

„Výdejna je už v tuto dobu zavřená, a proto obdržíte podklady a vybavení tady.“

Falcone jí s úsečným vysvětlením prostrčil škvírou novou služební známku a služební průkaz s integrovaným čipem proti zfalšování, vše důkladně zatavené ve fólii. Kromě toho jí podal visačku se jmenovkou.

„To je vaše legitimace. Už týden platí v celé budově zvýšený bezpečnostní standard. Takže ať se vám průkaz vždy hezky houpá na hrudi a nebudete mít problémy,“ zamumlal znuděným hlasem, jako by tu samou větu dnes odříkával jako flašinet nejmíň popadesáté.

Člence firemní ostrahy se podařilo překonat nehybnou strnulost a vytáhla ze skříňky pod nástavcem, kterou Sabina nemohla vidět, několik předmětů, které položila na pult.

„Už jsem si myslela, že nám tady ty věci zbydou,“ poznamenala žena.

Sabina poznala poloautomatickou pistoli SIG Sauer 229 v bezpečnostním pouzdru se záchytkou a patentním knoflíkem. U mnichovské kriminálky měla sice samonabíjecího Hecklera & Kocha, ale přejít na SIG pro ni nebude nic obtížného.

Žena přisunula ke zbrani zásobník.

„Ostrá munice?“ zeptala se Sabina.

Žena se pobaveně usmála na svého kolegu. „Ještě tu není ani minutu, a už by chtěla ostrou munici. Tohle je cvičný zásobník pro výcvik, paní komisařko.“ Poté položila na pult další zásobník.

„Tohle je munice do akce.“

Sabina ty náboje dobře znala. Staré projektily zasaženým jedincem ještě pronikly, ale tyhle se okamžitě po nárazu zastavily a detonovaly v těle.

Žena jí podala tmavomodrou bundu Spolkového kriminálního úřadu se suchým zipem, sportovní tašku, pouta, pepřový sprej a teleskopický obušek. Sabina musela potvrdit příjem. Mezitím k ní Ignorant Falcone proskleným okénkem přisunul učební osnovy a spoustu příruček a orientačních plánků, s nimiž se měla vyznat v bludišti budov Spolkového kriminálního úřadu.

Plácl plochou dlaní na hromadu pomůcek a vrhl na Sabinu povzbudivý pohled. „Kdybyste se chtěla na cokoli zeptat, hlavně se neobracejte na mě… Všechno je tam uvedené.“

Nakonec položil navrch desky a ušklíbl se. „Aha, studijní obor případová analýza. Takže si vás vezme pod svá křídla Maarten Sneijder.“

„Maarten S. Sneijder,“ opravila ho žena z firemní ostrahy.

„Blahopřeji!“ Neznělo to však ani trochu nadšeně.

Sabina otevřela pořadač a hned narazila na jmenný seznam.

„Do toho modulu se kvalifikovalo jenom pět studentů?“

„Nikdy jich není víc,“ odpověděl vrátný. „Zbytek byl rozdělen do jiných studijních programů. Ostatní kolegy poznáte velmi brzy, protože aprobace se zčásti překrývají. Tady máte prohlášení o mlčenlivosti.“ Přisunul k ní list papíru. „Podepište to a zítra to vezměte s sebou na první kurz.“

Pak položil na pult identifikační skener. „Obě ruce, vždy palec, ukazovák a prostředník. Všem pracovníkům odebíráme šest srovnávacích otisků prstů, aby…“

„Ano, já vím,“ přerušila ho Sabina a přitiskla první prst na přístroj. … aby se na místě činu daly vyfiltrovat otisky prstů od vlastních lidí.

Po tomto úkonu Falcone stáhl skener zpět za přijímací přepážku. „Fajn, takže jste se registrovala. Vítejte na akademii. Campus je naproti hlavní budově.“ Ukázal k východu.

Tak to tedy bylo opravdu jednoduché!

Nakonec jí vrátný podal magnetickou kartu od jejího pokoje číslo padesát. Kdo přijde poslední, dostane nejspíš místnost, kterou nikdo nechtěl. Snad to nebude nějaká špeluňka. Jako studentka bude pobírat plat pouhých devět set euro, ale zato má ubytování zadarmo. Sabina na konci měsíce dala výpověď z nájemního bytu v Mnichově, ale protože se všechno událo tak překvapivě, ležel ještě dopis na poště. Toho bytu jí ani nebylo moc líto. Mnohem víc ji bolelo, že delší dobu neuvidí otce, sestru, a především tři neteře, které v pěti, šesti a osmi letech vypadaly jako tři varhanní píšťaly a byly na svou tetu Sábi patřičně pyšné. Ale zato bude mít příležitost vídat se častěji s Erikem.

„Mám ještě jednu otázku,“ ozvala se Sabina, zatímco si ukládala zbraně a podklady do sportovní tašky.

Vrátný významně kývl hlavou na desky se spisy. „Všechno je tam uvnitř.“

„To je možné,“ připustila. „Nevíte, jestli je kriminální komisař Erik Dorfer právě v cizině nebo na dovolené?“

Falcone na ni vrhl zvláštní pohled, jako by jím chtěl říct:

Signorino, vypadám snad na to, že znám rozvrh služeb všech dvou tisíc kolegů v téhle instituci?

Zřejmě si ale podle jejího výrazu v obličeji uvědomil, že je to pro ni důležité – nebo se mu jí prostě jenom zželelo, jak tam stála v promočených šatech s rukama zašpiněnýma od oleje.

Beze slova chvilku ťukal na klávesnici a poté se zahleděl na monitor.

„Hmmm.“ Ušklíbl se. „Je na nemocenské. Leží v Nemocnici svatého Josefa.“

„Tady ve Wiesbadenu?“

Falcone vzhlédl. „Ano, je mi líto. Nic víc nevím. Ani zavézt vás tam nemůžu.“ Znělo to škodolibě.

Sabina to úmyslně ignorovala. Koutkem oka si všimla, že tři pracovníci bezpečnostní služby spolu živě rozmlouvají. Nakonec se od jejich skupinky oddělila žena a přistoupila k ní.

„Znáte Dorfera dobře?“

„Ano, je to můj… přítel, chodili jsme spolu do školy.“

„Kdy jste ho viděla naposled?“

Sabina se na chvíli zamyslela. „Před necelým měsícem, když byl v Mnichově. Proč?“

„Dozvěděli jsme se o něm teprve dnes v poledne. Myslím, že byste měla vědět, že leží na jednotce intenzivní péče.“

Sabina nevěřila vlastním uším, a tak vrhla na ženu trochu skeptický pohled.

„Je mi líto.“ Pracovnice ostrahy ztišila hlas; příjemná, sympatická intonace se k ní vůbec nehodila. „Postřelili ho do hlavy, je v umělém spánku.“

„Cože? Já…“ Erik byl postřelen? Hlavou jí vířily desítky otázek.

„Stalo se to ve službě…?“

Žena přikývla. „Víc vám nesmím říct.“

Sabina jako omámená uložila sportovní tašku do zavazadlového prostoru. Nevnímala ani to, že znovu mokne na dešti. Jako paralyzovaná opustila parkoviště pro návštěvníky, vyjela ze slepé uličky a pozvolna zamířila k protější straně hlavní budovy, kde se nacházel campus.

Přitiskla průkaz s čipem na skener, načež se otevřela automatická závora a vpustila ji do areálu akademie. Ve světle reflektorů se z kalné stěny lijáku vynořila dvoupatrová budova ve tvaru písmene „U“. Moderní stavba z oceli a betonu měla mnoho velkých prosklených průčelí. Rozlehlým areálem ji navigovala spousta směrových ukazatelů a informačních tabulí. Nalevo se rozkládalo fitcentrum a plovárna s hlubokým bazénem, ve kterém se v nouzovém osvětlení leskla tmavomodrá voda. Uprostřed se nacházely posluchárny a napravo studentské ubytovny. Tak tady to rozhodně nevypadalo na špeluňky. Pod převislou střechou viselo několik kontrolních kamer. Na prostranství před budovou lemovaly živé ploty parkoviště a přistávací plochu pro vrtulníky.

Radost, že nechá za sebou svůj starý život, protože sehnala studijní místo na akademii a může absolvovat tvrdý výcvik, byla rázem tatam.

Erik!

Kolegyně z bezpečnostní služby na její otázku neodpověděla Víc vám nemohu říct, nýbrž Víc vám nesmím říct. Do čeho se to, k čertu, Erik zapletl?

Když našla volné parkovací místo, vstoupila s cestovním kufrem na kolečkách do akademie a sledovala ukazatele k ubytovnám. Zásluhou pohybových čidel se světla na chodbách automaticky rozsvěcovala. Každý její krok sledovaly kamery.

Svůj pokoj našla na konci dlouhé chodby. Užuž se chystala otevřít elektronickou kartou dveře, když vtom si všimla obálky zasunuté v zárubni. Uvnitř našla rukou psaný vzkaz.

Přijďte zítra v 7.30 hodin do posluchárny 1.

Maarten S. Sneijder

To bylo všechno a Sabina se už ani nedivila, proč ho našla zrovna tady.

2

Následující ráno si Sabina ve svém pokoji uvařila šálek silné kávy a poté dosud liduprázdnou akademií zamířila k posluchárně 1. Minutu po půl osmé zaklepala na dveře a vstoupila.

Velkou prosklenou plochou svítilo ranní slunce. Bouře ze včerejší noci byla už jenom vzpomínkou.

Místnost vypadala jako typická univerzitní posluchárna, byla jen o něco menší. Uprostřed stál pult pro přednášejícího se spoustou technologických vymožeností. Za ním viselo velké promítací plátno pro videoprojektor. Na stropě byly jako přilepené tři kontrolní videokamery, takže v sále nebyl žádný mrtvý úhel. Tři řady pro studenty s moderními pracovišti s notebooky a přípojkami na proud a internet napodobovaly amfiteátr, protože byly uspořádané vzestupně do půlkruhu.

Maarten Sneijder se skloněnou hlavou už seděl za pultem a byl pohroužený do stohu podkladů.

„Máte zpoždění, Veverko,“ zabručel, aniž by vzhlédl.

„To je mi líto.“ Sabina ho znala dost dobře na to, aby věděla, že nežertuje. Rozhlédla se. Naštěstí byli v posluchárně sami. Už před rokem nesnášela, když ji oslovoval Veverko. Velmi dobře věděl, že otec jí tak pořád přezdívá kvůli hustým hnědým vlasům a velkým mandlovým očím – Sneijderovi to sice zakázala, ale on to schválně ignoroval.

Odsunul desky stranou a položil na pult ruce velké jako talíře.

„Vítejte ve Wiesbadenu. Doufám, že nebudete litovat, že jste se rozhodla sem nastoupit.“ V jeho hlase zazníval nepřeslechnutelný nizozemský akcent s protáhlým l.

„Proč bych měla?“

Věděla, že Sneijder zná její sen o práci pro Spolkový kriminální úřad.

Upřeně se na ni zahleděl studenýma očima. „Tady se vycvičíte na skvěle připraveného stopařského psa, který poslouchá na povel. Smiřte se s tou myšlenkou.“

Od jejich posledního setkání před více než rokem, kdy ji Sneijder přibral k jednomu případu, se na jeho zevnějšku nic nápadně nezměnilo. Měřil něco přes metr osmdesát a hubenou postavu skrýval černý oblek na míru. Věděla, že je mu sedmačtyřicet let, ale už dříve vypadal starší. Práce ho poznamenala. Úzké oholené kotlety začínaly u ucha a probíhaly v tenké linii až k bradě. Kontrast s pleší a bledým obličejem, který už několik let neviděl slunce, vypadal jako z černobílého filmu.

Sneijder byl nejlepší případový analytik Spolkového kriminálního úřadu a Sabina se sama sebe ptala, proč zrovna takový cynický mizantrop jako on, který na nikom nenechá suchý ani vlásek, na sebe bere výuku mladých pracovníků.

„Má mě frustrovat pomyšlení na to, že budu jen čmuchal?“

„To záleží na vás. Víte, že zvířata v cirkusu žijí v průměru déle než zvířata v zoo?“ Pohodlně se opřel. „Trénují se a dostávají určité úkoly. Plní konkrétní úkol. Smysluplné zaměstnání prodlužuje život.“

„Proto přednášíte na akademii?“

Table of Contents

Prolog

I Neděle, 1. září až pondělí, 2. září

1

2