Ellen Berg

WIE HEISS IST DAS DENN?

Copyright © 2018 by Aufbau Verlag GmbH & co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; „Aufbau Taschenbuch“ is a trademark of Aufbau Verlag GmbH & Co. KG)

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2020 by Soňa Brtna Havlová

ISBN  978-80-249-4077-9

Prolog

Bea Lindemannová byla ve svém živlu. Srdnatě šplhala po strmém žebříku, na který by se dvakrát nehrnuly ani veverky. Pravačkou ručkovala do výšky, v levé svírala lustr. Byl to obzvlášť neobyčejný kousek – přesně stovka žárovek na kabelech dlouhých jako paže, které držela pohromadě rudá lakovaná mašle. Bea tenhle designový princip nazývala „vytváření stáda“: vezmi něco, co se ti líbí, vezmi toho hodně a něco z toho udělej. Navrhování interiérů bylo její povolání – a její velká vášeň.

Celé týdny si lámala hlavu nad zařízením nové veganské kavárny. Zvažovala ty nejbláznivější nápady, všechno přepečlivě naplánovala a až do poslední chvíle se na projektu osobně podílela. Bývalá montovna továrny na jízdní kola nyní zářila novým designem, směsicí poněkud omšelé romantiky a novobaroka.

Bea přes rameno pohlédla dolů, kde stála novopečená majitelka kavárny, její přítelkyně Wanda. Ta se zvrácenou hlavou takřka zbožně pozorovala svazek žárovek, a přitom pořádala obrovský borůvkový muffin.

„Co tu děláš?“ zavolala na ni Bea.

„Vyvažuju jednu karmickou nespravedlnost,“ opáčila Wanda s plnou pusou. „Vesmír mě chce mít obtloustlou, tak si na oplátku dopřávám něco chutnýho.“

Bea ukázala bradou na několik krabic, z nichž vykukovaly z chuchvalců zkroucené dřevité vlny bílé hrníčky.

„Neměla bys pomalu vybalovat nádobí? Počkej, hned ti pomůžu.“

„Chmmm,“ kousla Wanda spokojeně do muffinu. Někdy Bea svoji přítelkyni obdivovala, že dokázala být tak neotřesitelně klidná jako Buddha. Byla naprostým opakem Bey, která teď měla výrazně zvýšený tep. A nebylo to jen tou závratnou výškou, ve které lozila. Tahle kavárna vystavila její kreativitu tvrdé zkoušce. Ještě před dvěma měsíci by nikoho ani nenapadlo vypít si tu byť jen sklenici vody, o kávě ani nemluvě. V tomhle vysokánském prostoru, kde to táhlo, se zdmi z otlučených cihel a s rozbitou betonovou podlahou by se necítily dobře ani myši.

„Hrníčky můžou počkat,“ prohlásila Wanda, „hlavní je, že už se chladí šampus. Žádné Château Blamáž s pesticidy, nýbrž to nejfajnovější bio prosecco. Nechceš loček?“

„Tak jo, hloupý nápady jsou moje parketa,“ zasmála se Bea.

„Pokud nakulená spadnu z toho žebříku, můžeš mi na sádru nakreslit něco pěknýho.“

Znovu se soustředila na smotek žárovek a na otázku, jestli je držák dost pevně připevněný. Opatrně zacloumala hákem, který do stropu vlastnoručně upevnila na hmoždinku. Pak pověsila lustr. Držel. Skálopevně. A vypadal prostě nádherně.

Uf, hotovo. Zhluboka si vydechla. Odsud seshora vypadala kavárna zvlášť působivě. Bea nechala stěny natřít různými odstíny béžové připomínajícími cappuccino, které ladily s novou podlahou z přírodního kamene v hnědošedé barvě, které říkala hněšeď. Přes celou delší stranu místnosti se táhl pult z mléčného skla. Před ním stály staromódní barové stoličky se sedáky z rudé kůže, které Bea získala lacino při jedné dražbě. Jako stolky sloužily červeně natřené dřevěné bedýnky opatřené bílou skleněnou deskou, barokní křesla s opěrkami čalouněné rudým sametem pocházely z výprodeje fundusu místní Opery. I na stěny vymyslela Bea originální dekorace: vedle bohatě zdobených zrcadel visely staromódní bicykly, očividná připomínka někdejší funkce dnešní kavárny.

S tlukoucím srdcem ze žebříku zase slezla. Když z něj seskočila, narovnala si ramínka svých zaprášených džínových lacláčů. Příliš čistě nevypadalo ani její bílé tričko a tenisky. Ale nevadilo jí to. Co bylo krásnějšího než tělem a duší stvořit něco jedinečného? Urovnala si hnědé kadeře, které jí sahaly po ramena, a podívala se nahoru na lustr. Dojatě, a taky trochu s hrdostí. A s trémou, která ji přepadala vždy, když zákazníkovi předváděla hotové zařízení.

„Tak co říkáš, Wando? Operace se podařila?“

Plná očekávání se podívala na přítelkyni, jejíž vzhled vypovídal spíš o maličko pokřiveném smyslu pro estetično. Na Wandiných splývavých, řvavě červených indických šatech se blyštěl jedovatě zelený náhrdelník s Buddhou, vlasy se ukrývaly pod pestrobarevným lesklým šátkem. O svérázném vkusu vypovídaly i kozačky z hnědé kůže ozdobené fialovou výšivkou.

„Když rozum tančí a srdce dýchá, člověk se na tom místě cítí dobře.“

„Což znamená…?“

Ve Wandině kulatém obličeji se zračilo čiré nadšení.

„Při Buddhovi – naprostá bomba!“

„Hurá!“ spadl Bee kámen ze srdce, „jsem fakt moc ráda, že se ti to líbí.“

„O líbení nemůže být řeč, je to geniální!“ rozhodila Wanda ruce nadšením do vzduchu. „Vítejte v Biker’s Coffee!“

To byl název podniku přitakající anglofilnímu duchu doby. Také Bea před nedávnem přešla se svým obchodem na angličtinu: Bydlení snů – Interior Design by Bea Lindemann. Doufala, že tím naláká nové zákazníky, protože obchody nešly nijak skvěle. Ovšem tuhle chvíli jí nemohlo nic pokazit. Chvíli, kdy do sebe všechno zapadlo a kdy byl spokojený i klient. Bea by samým štěstím nejraději tančila a výskala.

„Díky, díky, Wando! Teď sebou ale musíme hodit, aby bylo všechno včas hotový.“

„Pořád v kalupu, tahle pilná paní Lindemannová,“ zašklebila se Wanda a strčila si zbytek muffinu do pusy. „Jasnej případ sirituální podvýživy.“

„Nejsem holt tak ezotericky vyspělá,“ bránila se Bea.

„Měla bys zkusit jógu, abys navázala kontakt se svým nitrem. No, ale přinejmenším v kontaktu s vnějškem jsi na tom skvěle, jak je vidno.“

To ano, kavárna vypadala opravdu hezky. To nejlepší ovšem nebylo vidět: hudba. Tady budou znít výhradně operní árie, na rozdíl od té umělohmotné muziky bez nápadu, která člověku všude jinde zalepovala sluchovody. I tohle byl Bein nápad, protože nadevše milovala operu – romantické milostné příběhy, velké city, vášně otřásající nebesy. Prostorem právě teď zněla árie „La donna è mobile“ od Giuseppe Verdiho o vrtošivých ženách.

„Ó jak je měnivé to srd-ce žee-ny,“ zpívala Bea společně s operním pěvcem, „… smích jejich s pláčem stejné je cee-ny.“

„No, milostnej život chlapů taky není právě bez poskvrnky,“ namítla Wanda.

To byla pravda. Bea přestala zpívat.

„Využít a odejít,“ přikývla. „Jenže skladatel byl holt chlap a ti se svýma drží basu.“

Obě dvě vědoucně přikývly. Oběma bylo mezi čtyřicítkou a padesátkou, takže si o mužích už nedělaly iluze. V průběhu času se z nároků staly kompromisy, a i ty mívaly zjevně jen omezenou dobu spotřeby. Bea oplývala ohromnou sbírkou expartnerů milujících svobodu a svou mezitím už dospělou dceru Monu vychovávala sama. Wanda měla dlouho šťastný vztah, před nedávnem se spolu ovšem rozešli – jak zdůraznila, ztroskotalo to na vrcholových citových výkonech.

„Nejdřív to znamená: Já tebe taky, potom ale už jen: Ty mně taky,“ filozofovala Bea, zatímco vyřazovala natlučené hrníčky.

„Ta doba mezitím je krásná, ale bohužel příliš krátká.“

„Osobně dávám přednost principu Má dáti, Dal: Dej mi, ale dej si sakra pozor!“ smála se Wanda. „To je ale jedno, silný ženy nic nerozhodí. Ty seš umělkyně, což se teď oslaví odpovídajícím způsobem. Kofeinem.“

Zmizela za běloskvoucím pultem, kde z fungl nového automatu na kávu vymámila dvě velká latté macchiato. Bea s úsměvem přihlížela. Koho jiného než Wandu by napadlo něco takového jako veganská kavárna? S kávovými specialitami založenými na sójovém mléce a občerstvení bez živočišných produktů?

„Co vlastně říká Eddy tomu, že už nepracuješ v jeho obchodu s biopotravinami?“ vyptávala se.

„Eddy…,“ zakoulela Wanda nadšeně očima. „Je to anděl, rozumí tomu. Vždycky tušil, že u něj nebudu až do konce života prodávat biorajčata. O osamostatnění jsem snila už dlouho.“

Bea jí velice dobře rozuměla. Sama vyzkoušela všemožná zaměstnání, než našla své vysněné povolání. Proto se taky přidala, když se Wanda ze své slabosti pro vše, co obsahuje kofein (slabosti, kterou měla s Beou společnou), rozhodla udělat své nové poslání. Veganskou kavárnu extratřídy. Stylovou, ale útulnou; vybranou, ale s přijatelnými cenami.

S pocitem dobře vykonané práce se Bea uvelebila na barové stoličce. Wanda postavila plné sklenice na pult, vhodila do každé dvě kostky cukru, a pak se obě napily. Bea blaženě přivřela oči samou slastí. Latté macchiato chutnalo stejně svůdně, jako vonělo: jednoduše hříšně dobře.

„Beze snů se nic neuskuteční,“ hlesla zadumaně a slízla požitkářsky trochu mléčné pěny ze rtů. „Když je ti mezi čtyřicítkou a padesátkou, kladeš si otázku po smyslu: Tohle už bylo všechno? Ty sis na tu otázku odpověděla sama.“

Wanda do svého latté macchiato upustila další dvě kostky cukru.

„Jo, a to jsem na tom předtím, co se týče nálady, byla opravdu nevalně. Věděla jsi, že křivka spokojenosti má u lidí tvar velkého U?“

„U?“ opáčila Bea. „Jako k uzoufání?“ Wanda se opřela lokty o stůl.

„Všechno je to vědecky dokázaný. Ve dvaceti je na tom člověk super, má plno energie, spoustu plánů, a pak ta křivka U začne strmě klesat. V šestačtyřiceti se – statisticky vzato – dohrabe až na úplné dno, protože zjistí, že nic nefuguje tak, jak si představoval. Ale od padesátky to zase začne stoupat.“

„No, skvělý, mně bude co nevidět čtyřiačtyřicet, což podle té tvojí teorie znamená, že ty nejhorší roky teprve přijdou,“ zakvílela Bea. „Mimochodem – s tou kavárnou jsi udělala dobře. Určitě prorazíš. Teď to u tebe teprve začne!“

„A u tebe?“

Bea zamyšleně pozorovala mléčnou pěnu ve své sklenici. Sny jsou jen mámení, pomyslela si, a tak pomíjivé jako pěna na latté macchiato. Už deset let vedla svůj obchod Bydlení snů s originálním interiérovým designem. Ovšem ne každý v tomhle městě měl smysl pro něco neobvyklého, což byl fakt, který se právě teď odrážel i na stavu jejího bankovního konta.

„Celkem vzato je všechno oukej,“ odpověděla, protože nechtěla Wandě kazit náladu.

„A Mona? Jak ses vyrovnala s tím, že se odstěhovala?“

„Jde to.“

Vůbec ne, zněla by upřímná odpověď. Beina dcera se ve svých devatenácti před nedávnem přestěhovala na studentskou kolej v sousedním městě, které bylo vzdálené dobrou hodinu cesty autem. Přestože Bea věděla, jak je tenhle krok pro Monin vývoj důležitý, každý den svou dceru postrádala.

„V domě je trochu moc ticho. Ale to nic. Mona teď zjišťuje, co znamená svoboda, nezávislost a samostatnost. A já mám pořád volnej barák.“

„Mimochodem – co je s Fredem?“ zeptala se Wanda.

Sakra! Fred. Bea nervózně zarejdila lžičkou ve sklenici latté. Fred, věčný otazník. Turbulentní vztah, který pořádně mával jejími city. Biologické hodiny tikaly. Jasně, Bea se ve svých čtyřiačtyřiceti ještě cítila přiměřeně mladá, byla v obstojné kondici a svoje první šedivé vlasy si barvila na fešnou kaštanovou. Ale pel mládí už byl tentam. Toužila po něčem pevném, bez neustálých Když a Ale. Není to pošetilé přání pro ženu, za kterou se už nikdo neohlédne, když prochází kolem? Zvedla hlavu.

„Teď jsem ve věku, kdy vím, co chci – jen už bohužel nejsem ve věku, kdy to taky dostanu.“

„To znamená, že ta věc s Fredem je na vážkách,“ zkonstatovala Wanda. „Ještě pořád dodržuješ komunikační embargo? Nebo už jsi trochu vyměkla?“

Samozřejmě že Bea vyměkla. Navzdory svému předsevzetí mu posílala textové zprávy, odpovídala na jeho e-maily a posílala mu smajlíky se srdíčky jako zamilovaná puberťačka. Ale jak se to říká? Být rozumný je jako být mrtvý. A Bea byla velmi živoucí.

„Dva týdny bylo ticho po pěšině, ale před hodinou se ohlásil. Dneska večer se u mě chce stavit. Abychom si prý promluvili. Upřímně řečeno se bojím, že to ukončí, čímž bych se opět dostala na seznam těch, co jsou single.“

Wanda si sundala šátek a pročísla si rukou vlasy. Nejnověji je nosila nakrátko a měla je odbarvené na platinovou blond, kterou protkávaly odvážné zelené pramínky. Byl to účes ženy, která se nestará o to, co si o ní myslí ostatní. Stejně jako už nebojovala se svojí nadváhou, nýbrž ji vyhlásila za karmickou předurčenost. Bea také zjistila, že její metabolismus se s léty zpomalil. Oblečení se jí záhadným způsobem srazilo, a dokonce i její prastaré lacláče už jí nebyly tak volné jako dřív.

„Takže dneska večer se u tebe Fred staví,“ navázala znovu Wanda.

„Jo, v devět.“

„To na celou věc vrhá malej paprsek naděje.“

„Jak to?“ zeptala se Bea.

„No tak, přemejšlej trochu,“ povytáhla Wanda spiklenecky obočí. „Dneska se to ukončuje přes WhatsApp, nebo si člověk jednoduše změní vztahovej status na Facebooku.“

„Ale prosím tě, Fred už přece není žádnej malej kluk.“

„To nic neznamená,“ zamítla Wanda její námitku. „I seriózní chlapi se někdy chovají jako malí kluci. Tedy hlavně chlápci, který si vybíráš ty.“

Bea pokrčila rameny. Tohle hodnocení nemělo smysl popírat.

„Jojo,“ přisvědčila váhavě. „Když se tak dívám na svoje bývalý vztahy, mám naprosto zřejmou slabost pro lehkomyslný frajírky. Všichni do jednoho byli šarmantní, hraví a naprosto nezodpovědní.“

„Dát si během rozchodu kávu je taky hodně oblíbený,“ pokračovala Wanda ve vysvětlování. „Samozřejmě to musí být na neutrální půdě, nejlépe v kavárně, jako je tahle, jelikož pak nehrozí záchvaty pláče a rozbíjení nádobí.“

„A – dál?“ zeptala se Bea nechápavě.

„Fred přijde k tooobě!“ zatrylkovala Wanda. „Večer! Beze svědků! Přinese kytku, podívá se ti zhluboka do očí, možná s sebou bude mít dokonce prsten…“

„To zní jako retro,“ svěsila Bea koutky úst. „Podle mých zkušeností se dnes chlapi našeho věku v žádným případě nechtějí usadit. Marco, Sven, Wolfram, Gerrit, bylo to vždycky to samý: chtěli jen uždibovat, ne celý menu. I Fred mi připadá spíš jako uždibovač.“

„Chlapy musíš brát takový, jaký jsou, jenom je při tom nesmíš nechat,“ mudrovala Wanda. „Zpracuj ho. Dneska večer k tomu máš ideální příležitost.“

„Ale co jeho chronická polyamorie…“

„Fred má nějakou nemoc?“ vyptávala se Wanda vyděšeně.

„Jo, srdeční. Poly jako hodně a amorie jako láska, rozumíš? Moderní označení pro nevěru.“

Wanda se zamyšleně kousala do spodního rtu.

„Když přijde s prázdnýma rukama, připrav se na nejhorší. Ale jestli bude mít s sebou kytku nebo flašku vína…“ Zakroužila boky, jako kdyby chtěla předvést tanec plodnosti. „Připoutejte se a držte se, což znamená – sex na usmířenou!“

Bea zůstala stát s otevřenou pusou. „Cooo?“

„Sex, mazlení a potom vyplavení milionů vztahovejch hormonů. Tak člověk dorazí k milostným břehům věčný věrnosti.“

„Kdo by dneska doopravdy věřil na to, že hormony dokážou někoho připoutat?“ potřásla Bea hlavou.

„Při Buddhovi! Každej člověk – a výjimečně k nim počítám i muže – si zaslouží druhou šanci. Třeba se Fred někam posunul? K monoamorii?“

„A proč se tedy celý dva týdny neozval?“

Wanda vypila svoje latté macchiato a pak se vydala k talíři, který stál na pultu. Vzala si další muffin, tentokrát čokoládový.

„Tenhle je úplně hnědej, ten musí pryč.“

„Takže?“ trvala Bea na své otázce. „Proč tedy Fred na dva týdny oněměl, když údajně chce náš vztah znovu resuscitovat?“

Wanda hlasitě polkla.

„Muži si rádi hrajou se svým jídlem, než se na ně vrhnou. Nejspíš tě chtěl jenom podusit.“

„Aha, a teď jsem pro něj tedy hotová a k sežrání?“

„Velmi pravděpodobně. V tom případě bych doporučovala naservírovat mu sexy prádlo.“

Bea se na svoji kamarádku váhavě zadívala. Přestože optimismus by byl předčasný, přihlédnout k případným eventualitám by nezaškodilo, přemítala.

„Ještě máš tři hodiny,“ usoudila Wanda po rychlém mrknutí na hodiny. „Kup si žhavý prádlo. A samodržící punčochy, na to chlapi letěj. Pořiď si novej parfém, něco ženskýho, momentálně totiž voníš jako předraženej obchod s pánským oblečením. Ušlechtile, ale moc chlapsky. Něco s vanilkou by bylo smyslnější.“

„Tak dobře, cestou domů se stavím v obchodě s prádlem. Možná ještě je šance na, ehm, usmíření.“

Slovo sex Bea spolkla, možná proto, že momentálně pro ni usmíření bylo mnohem důležitější než sex.

„Skvělý,“ zvedla Wanda palec nahoru. „Využij příležitost. Pokušení stojí přede dveřmi a buší na ně, ale šance zaklepe jenom jednou.“

Bea si zamyšleně pohrávala s ramínky svých lacláčů, neboť právě nastávala nejnepříjemnější část rozhovoru.

„Momentálně jsem úplně švorc. Myslíš, že bys mi mohla vyplatit můj honorář?“

„Hm, no jo,“ odkašlala si Wanda. „Měla jsem strašně vydání. Nábytek. Řemeslníci. Nádobí. A ta fair trade bio káva stojí celej majlant. Myslela jsem si, že bys možná mohla…“

„To je dobrý,“ mávla rukou Bea. „Tak mi ty peníze prostě dáš, až se ti to bude hodit. Počkám, až se kavárna rozjede.“

Přestože si takovou velkorysost ve skutečnosti vůbec nemohla dovolit, neměla to srdce na Wandu nějak tlačit. Sama dobře věděla, jak je start v samostatném podnikání těžký. A jak je to podnikání bohužel těžké i nadále.

„Díky, seš zlatíčko,“ rozzářila se Wanda. „Za to bych tě měla přinejmenším pozvat na jídlo. Jak zní večeře při svíčkách zítra u Antonia, v nejlepší italské restauraci ve městě?“

„Vysoce kaloricky.“ Obě se rozesmály.

„Tak a teď šup, šup. Máš toho spoustu na práci, zbytek tady už dodělám sama,“ ujistila ji Wanda.

Bea sklouzla z barové stoličky. Možná přece jen bude všechno v pohodě. Možná je Fred navzdory té poslední nechutné výměně názorů přece jen konečně ten pravý. Muž, se kterým by se mohla smát, který by byl silný, opravdový. Jen kdyby tady nebyly ty jeho sklony k nevěrám a její sklony k žárlivosti… Po poslední velké hádce na tohle téma prásknul dveřmi a vypařil se jako pára nad hrncem. A všechno nechal otevřené.

Bea si zamyšleně hodila tašku s nářadím přes rameno a pozorovala Wandu, která začala pulírovat pult do vysokého lesku. Jenom neztrácet naději, řekla si v duchu. Fred opravdu není žádný romantik, ten by se s ní nejspíš rozešel zprávou přes ten přitroublý WhatsApp.

„Že se chce stavit, by opravdu mohlo být dobrý znamení,“ nadhodila. „Třeba mu mezitím docvaklo, že výhody monogamního života trumfnou půvab života ve vztahový divočině.“

„Hloupý je, žes u něj zaparkovala svoje srdce,“ vzdychla soucitně Wanda. „Proto ti přeju, aby tě za to vesmír nevytrestal.“

„Pokud by se Fred chtěl i nadále honit za jinýma ženskýma, udělám z něj minulost. Už nechci žádný chlápky s vadama. Chci někoho, kdo se ke mně bude dokonale hodit, nebude zakuklenej starej mládenec a bude chtít být jenom se mnou.“

„No, a dál?“ zeptala se Wanda. „Co je plán B? Myslím tím, že určitě víš, jak se říká ženám, který mají na svoje potenciální partnery vysoký nároky?“

„Ne?“

„Single.“

„Nojo, pást v našem věku po dokonalým chlapovi je nejspíš stejně tak smysluplný jako toužit ještě po Velikonocích po Vánocích,“ opáčila Bea a pokrčila rameny. „Pokud mi Fred dá kopačky, je s chlapama šlus. Už mě nebaví žít věčně s otazníkem. Buď pěknej, velkej vykřičník, nebo uložím téma vztahů zatím k ledu a budu náruživě single.“

Když o dvě hodiny později vylezla Bea ze sprchy, její rozkolísaný pesimismus se změnil na opatrný optimismus. Se stále se zlepšující náladou se osušila, starostlivě se natřela krémem a vzala si lehoulinkou košilku z černé krajky. K tomu si natáhla nové samodržící punčochy. Nyní byl na řadě také nový parfém, teplá smyslná vůně, v níž dominovala vanilka. Jestlipak se tím Fred nechá zlákat?

„Ó jak je měnivé to srd-ce muu-že…,“ broukala si sama pro sebe a přeťapkala jenom v punčochách do ložnice.

Dlouho se na sebe tázavě dívala do zrcadla se stříbrným rámem, které viselo na čelní stěně místnosti. Jsem to opravdu já? Bea si sama sebe pamatovala nějak mladší. Podrážděně zkoumala jemné linky na spáncích, vrásky kolem očí, svůj krk, jehož kůže se čiperně rozmnožila. Jasně, vypadala pořád ještě docela dobře, a přece tady už byly, ty stopy stárnutí. Sakra! Vždycky si myslela, že jí se to stát nemůže. To s tím stárnutím. Forever young? Taky taková iluze, která se vypařila. Dokonce i brýle na čtení, které si před nedávnem opatřila, vnímala jako osobní urážku. Příbalové letáky už bez nich nepřečetla. Výpisy z konta také ne. Brýle si zatím nasazovala jen tehdy, když tam nikdo nebyl. Brzy ale bude muset běhat po okolí s tou věcí na nose, jelikož už sotva rozeznávala ceny na cedulkách v supermarketu.

Rozhlédla se po ložnici. Vedle zrcadla stála starobylá čínská skříň na šaty v teplé rudé barvě, na jejíchž dveřích se zmítali dva vyřezávaní draci. Dokonale s ní ladil jednoduchý, také červený futon, hedvábné povlečení se stříbřitě šedě lesklo, stejně jako noční stolek, na němž stála Fredova fotografie ve stříbrném rámečku. Bea samozřejmě všechno pečlivě sladila, takže na tapetách s abstraktním vzorem se opakovala barevná kombinace červené a stříbrné.

Stejně pečlivě zvolila i dekorace. Ručně malovaný čínský vějíř na stěně, decentně květované hedvábné polštáře na futonu, stojací lampy se stínidly z narůžovělé látky, které šířily měkké světlo. Celkově působila tato místnost velmi žensky, velmi ušlechtile a neuvěřitelně vkusně. Bea vzdychla. Fred tuhle ložnici nesnášel. Snil o rustikální polstrované posteli s vyřezávanýma nohama, o buclatých lampičkách a o obří ploché televizi, aby se na ni mohl z postele pohodlně dívat. Už chyběla jen fototapeta se západem slunce. Ale Fred byl minulost. Nebo bude dnes chtít otevřít novou kapitolu?

Po dlouhém přemýšlení vklouzla Bea do černých šatů bez rukávů. Dost krátkých na to, aby působila sexy, a dost dlouhých na to, aby nasměrovaly Fredovu pozornost na fundovaný rozhovor o vztahu. Lehce duchem nepřítomná nakonec nazula černé lodičky na vysokém podpatku. Sex na usmířenou? Opravdu? Jenom tak?

Ta myšlenka ji elektrizovala i mátla zároveň. Naposled se intimity omezovaly na vlažný polibek na dobrou noc, po němž se odehrával ten samý scénář: Fred se otočil (přičemž demonstrativně předstíral chrápání), a Bea zabořila nos do knížky (bez brýlí na čtení, takže napůl slepá), než její milenec, kterého trápily bolesti v kříži, usnul.

Rozhodla se, že než Fred přijde, ještě trochu poklidí. Přesněji řečeno, odklidí všechno, co připomíná osamělou ženu v nejlepších letech. Příručka o vztazích (já a zoufalá?, nesmysl), kniha diet (se svojí figurou jsem spokojená, fakt) a milostné básně (ne, opravdu neutíkám do říše snů), které se hromadily vedle futonu, zmizely v šatní skříni. Stejně jako brýle na čtení, zbytky útěšné čokolády a velký hnědý medvěd, kterého na sebe při nepřítomnosti partnera večer tiskla. Potom přišla na řadu koupelna. Krémy proti vráskám, které si nedávno koupila, nenápadně naskládala do skříňky na kosmetiku. To samé udělala s prohřívacími náplastmi proti bolestem v zádech, které působily stejně tak málo sexy.

Za další hodinu byla Bea tak nervózní, že byla stěží schopná jasné myšlenky. Stále znovu si popotahovala samodržící punčochy, které se ukázaly být naprosto nedržící. Ale ať za ně tahala, jak chtěla, evidentní bylo, že to přehnala s tělovým krémem, jelikož vnitřní okraje z gumy se vzpěčovaly jak se patří držet na jejích stehnech. Dva tři kroky a měla je u kotníků. Velmi erotické.

Za deset minut devět. Bea sešla dolů do předsíně. Do své vítací zóny, jak tu malou místnost nazývala. Všeobecně vzato se lidé k předsíním chovají macešsky, ta Beina ovšem zářila světlými slunečnými mandarinkovými tóny. Na ukládání drobností zavěsila na stěnu několik malých proutěných košíků ve světlých přírodních tónech, v nichž našly své místo klíče od auta, šály a čepice, stejně jako její hebké střevíčky na doma. Jako věšák sloužila svisle napjatá lodní lana s uzly, na nichž visela různobarevná dřevěna ramínka.

Pohled upoutával tyrkysově zbarvený regál z prken připevněný ve výši očí, na němž stály světleoranžové vázy všech myslitelných tvarů a velikostí – další příklad konceptu „vytváření stáda“. Pod ním stál orientální kožený puf světlehnědé barvy s tyrkysovým vzorem. Obraz dotvářelo stejně tyrkysové linoleum s nopky. Nebyla to jednoduchá předsíň, byl to sen o předsíni.

Když se Bea posadila na kožený puf, naskočila jí husí kůže. Znovu a znovu se dívala na hodiny. A co když ji Fred teď vypeče?

Nebylo by to poprvé, co by se na ni vykašlal, protože se všeobecně nerad k něčemu zavazoval. Oproti tomu Bea s tím neměla problém. Byla přímo vztahový přeborník. Nikdy nezapomněla na Fredovy narozeniny (3. května), znala všechna jeho zamilovaná jídla (steak, žebírka, masové kuličky), oblíbené filmy (Smrtonosná past, díl 1–10), věděla, jak rád spí (bez pyžama, jen v tričku), milovala vůni jeho pokožky (něco mezi procházkou po pláži a sněhu v horách) a věděla, co mu pomáhá proti nachlazení (plátky syrové cibule ve vlněných ponožkách před spaním). Může někdo od ženy chtít víc?

Hups. Najednou tu stál. Fred, vysoký, se širokými rameny a s umně rozcuchanými tmavě blonďatými vlasy. Jako obvykle na sobě měl džíny a tričko. Na jeho hezky řezaném obličeji se zářícíma očima a slibně vykrojenými rty bylo patrné určité překvapení.

„Ahoj.“

Víc ze sebe nevypravil. No, upovídaný Fred nikdy nebyl. Zato jeho oči mohly vyprávět romány. Způsob, jakým si Beu měřil, se dal vysvětlit jedině jako chuť na předpřipravenou porci erotiky.

„To je hezký, že jsi přišel,“ zašeptala, na což Fred zareagoval stručným: „Vypadáš skvěle.“

Také Bee se líbilo, co viděla. Fred v ruce držel kytici. Jasně, její znalost designu jí prozrazovala, že to je kytka z benzinky, pět unavených gerber v kýčovitém fialovém celofánu, ale aspoň to.

„Ty jo, ty seš sexy,“ zazněl jeho hlas podstatně vzrušeněji.

„Zdá se mi to, nebo na sobě máš samodržící punčochy?“

Bea sklouzla pohledem dolů. Zatraceně. Krajkové lemy měla těsně nad koleny, což ale Fredovi zcela evidentně nevadilo.

„Chceš si promluvit?“ zeptala se chraplavě.

„Později.“ Hodil květiny na kožený taburet a chytil ji za boky. „Pojď sem, kotě.“

„Frede, musíme si nutně ujasnit, jak…“

Zbytek už jen zamumlala, protože přitiskl svá ústa na její, jako kdyby ji chtěl navěky umlčet. Pak ji vzal do náručí a přenesl ji předsíní po úzkém schodišti nahoru rovnou do ložnice.

„Poslyš, Frede, už nejsme ve věku, kdy musíme spěchat, protože by se třeba mohli vrátit rodiče,“ zaprotestovala slabým hlasem.

„Pst, nemluv, miláčku.“

Bea skoro nevěděla, jak se to stalo, ale najednou se ocitla na futonu.

„Bože, tohle mi chybělo,“ zašeptal Fred a začal jí jemně okusovat pravý lalůček.

Tohle? Nebo ty? zeptal se Bein vnitřní hlas přísně. To je jedno. Sex na usmířenou! zazněl jí v hlavě Wandin výkřik.

Fredova ústa zamířila níž, putovala po jejím krku a klíčních kostech. Dal si na čas a nějakou chvíli strávil v jemné prohlubni mezi jejími ňadry. Potom si vzal do parády vnitřní stranu zápěstí, nanejvýš citlivou oblast, a pokračoval s podkoleními. Zkrátka a dobře, přiváděl Beu k šílenství. Byla jako v tranzu, nebránila se, jednoduše se poddala těm nečekaným něžnostem a pokoušela se už vůbec na nic nemyslet. I jí tohle všechno chybělo, Fredova ústa, jeho ruce, ta důvěrně známá vůně, ten omamný pocit být naprosto zbožňována do posledního centimetru.

Jemně ji obrátil na bok. Rozevřel jí zip na šatech, které o vteřinu později přistály na zemi vedle futonu. Za nimi letěly Fredovy džíny. Najednou na něm ležela. Jako přes růžovorudou mlhu vnímala jeho usmívající se obličej, zavřené oči, ústa, která něco nesrozumitelně mumlala. A teď, ano, teď se milovali, hlasitě a bez zábran, jako kdyby neexistovali sousedé, objímali jeden druhého, sténali si nádherné nepřístojnosti do uší a oba pro toho druhého udělali všechno, co si přál.

O jednu extatickou věčnost později položila Bea hlavu na jeho nahou hruď.

„Pst, nemluv.“ Jeho prsty se lenivě probíraly jejími vlasy.

„Mluvení všechno zničí.“

Jenže mají toho tolik co probrat, přišel přece kvůli mluvení. Bea si prohlížela nové tetování mezi chlupy na jeho prsou. Srdce, na kterém seděl motýl. Ukazováčkem objížděla kontury obrázku.

„To srdce je pěkný, ale co má znamenat ten motýl?“

„Návod najdeš dolejc,“ zamumlal Fred ospale.

Bea sjela rukou trochu hlouběji a objevila vytetovaný nápis na jeho pozoruhodně vypracovaném břiše. Kdo se řídí motýly, ví, jak chutná mřížoví. Trochu se od Freda odtáhla.

„To mi musíš vysvětlit.“

„No, to je moje filozofie.“ Přestal ji vískat ve vlasech. „Člověk se nesmí nechat lapit svýma citama. Jinak se cejtí jako ve vězení, chápeš?“

Slovo vězení Beu znepokojilo. Posadila se.

„Takže sis nechal udělat tohle tetování jenom kvůli tomu, abys mi tím něco sdělil?“

„Vidíš, teď jsi zase všechno překroutila.“

Se zívnutím se protáhl, pak bez dalšího vysvětlování vstal, popadl džíny a natáhl si je. Tak rychle, že se Beiny naděje začaly pomalu vytrácet. Chce odejít? Teď?

„Frede, co to vyvádíš? Doufala jsem, myslela jsem, že oba…“

„Není to tebou, Beo, opravdu ne,“ ujišťoval ji. „Jsi skvělá ženská, bylo to mezi námi hezký, ale já prostě nejsem typ na vztahy. Život je příliš krátkej. Mám prostě chuť ještě si něco vyzkoušet.“

Bea dostala chuť vyzkoušet, jaké by to asi bylo, kdyby ho nakopla do rozkroku. Samozřejmě ale nic takového neudělala. Jen zadržela slzy, které se jí draly do očí. Určitě tu bylo něco, co jí zatajil, to cítila naprosto jistě.

„S kým si to tedy v současný době zkoušíš?“ zeptala se jen tak do větru.

„To nehraje roli. Všechno je to naprosto nezávazný.“ Starostlivě si zapnul a utáhl pásek u kalhot. „Nedělej z toho prosím tě drama, jo? Můžeme zůstat přátelé.“

„Kdo – je – to?“ pátrala dál.

Na tváři se mu na chvíli mihl náznak pocitu viny, pak ale ihned uvolnil místo neutrálnímu úsměvu.

„Je mladá, je milá, ještě nehledá chlapa na celej život. Kdybys byla častěji na Facebooku, už bys to věděla. Všechno je naprosto transparentní. Člověk musí čas od času rozšířit svoje obzory, vyzkoušet něco novýho. Na sociálních sítích naštěstí najdeš spoustu lidí, který rádi experimentujou.“

To byl tedy nářez. Bea dost dobře nevěděla, jestli se má rozzuřit, nebo být smutná.

„Když ještě lidi nebyli na Facebooku, byli si tak nějak bližší,“ poznamenala hořce. „Co z nás tedy bude?“

„Krásná vzpomínka.“ Na Fredově úsměvu bylo najednou něco úlisného. „Neber to tak tragicky. Můžeme přece jednou za čas…“

„Ne, nemůžeme,“ utnula ho ostře, přestože z jejího lámajícího se hlasu se dalo vytušit, že zanedlouho začne brečet. „Ty si myslíš, že můžeš mít všechny, co? Paralelně, synchronně nebo současně? Se mnou nepočítej. Já jsem totiž vysloveně monogamní vztahovej typ.“

„Tak to ti gratuluju. Určitě najdeš někoho lepšího, než jsem já.“

„To určitě,“ zachrčela Bea se slzami na krajíčku. „Mužů je jako písku na Sahaře.“

„Tak ti držím palce.“

Fred se k ní sklonil a vlepil jí na tvář letmý polibek. Když se znovu napřímil, byl oheň v jeho očích vyhaslý. Ještě jí vlažně zamával a s tichým pohvizdováním se vypařil. Stupně dřevěného schodiště pod ním zaskřípaly, klapot jeho kroků dole v předsíni stále slábl, nakonec se s bouchnutím zavřely domovní dveře.

Bea do té doby tvrdošíjně zadržovala slzy, teď ale začala vzlykat. A to nejen kvůli tomu nejhlubšímu zklamání, nýbrž také proto, že se cítila záludně podvedená. Domnívala se, že prožívá sex na usmířenou, a zatím šlo o sex na rozloučenou.

Byla naštvaná sama na sebe. Byla blázen, když si vážně myslela, že s tím správným know-how by mohla ukončit svoje smolné období v záležitostech kolem mužů. Skoro jak maniak hltala všechny příručky o vztazích, které byly k mání, především bestseller s názvem Deset jedinečných vlastností, které muži milují na ženách. Na prvním místě stála nekomplikovanost (což znamenalo, že snášela jak Fredovy nálady, tak i jeho nespolehlivost), na druhém humor (hrdinně se smála jeho vtipům, i těm nejhloupějším), na třetím sexy oblečení (ne, nikdy nepřipravovala steaky v podvazcích), na čtvrtém místě opravdový vlastní život (hm, pracovala, co taky jiného?).

Na body pět až deset si už tak přesně nevzpomínala. Stejně všechny ty údajné jedinečné vlastnosti vycházely z toho nechat si všechno líbit, ani slůvkem neodporovat a být milenkou, která vaří a nemá vlastní názor. Výsledek mluvil sám za sebe.

A teď? Když vodopád slz trochu polevil, Beu napadlo, že vlastně existuje plán B. A to dost pádný. Teorie „S dalším mužem bude všechno jinak“ se ukázala jako mylná. Dokud bude přecházet z jednoho vztahu do druhého, bude pořád narážet hlavou do zdi. Takže konec s hledáním mužů, posedlostí muži, frustrací z mužů. Musí si udělat přestávku. Moratorium na muže. Hlasitě se vysmrkala. Jasně – moratorium na muže! Přinejmenším jeden, dva roky si vydechne, aby přišla na to, kdo vlastně je, aby znovu nenaletěla nějakému dalšímu nýmandovi.

Takže žádné flirtování, žádné rande, žádný srdcebol.

Bylo to, jako by jí z ramenou spadla stokilová závaží. A čím déle o tom přemýšlela, tím silněji v ní vzrůstalo přesvědčení, že to je absolutně skvělý plán.

Table of Contents

Prolog