Teresa Driscollová: Chladná jako led

Text copyright © 2018 by Teresa Driscoll

Translation © Ivana Nuhlíčková, 2019

ISBN 978-80-249-4006-9

Milovanému tatínkovi, který všem moc schází

DNES – 16.00

Proč červenka? Nechápu…

Jsem ve vlaku na toaletě, s široce rozkročenýma nohama se nakláním nad malé nerezové umyvadlo a ze všech sil se snažím… jen… dýchat… zatraceně… a také se snažím přijít na to, co by s tím mohla mít společného nějaká červenka.

Více než tři sta dvacet kilometrů ode mě leží v nemocniční posteli moje dítě a starají se o ně cizí lidé. Možná mu budou muset odebrat slezinu.

Prožívám děsivý zmatek, kterému neulevila ani řada telefonátů, protože je tam s kamarádem a je zarážející, že lékaři je nedokážou odlišit. Ten problém s identitou vypadá šíleně a nesmyslně, ale teprve teď mi dochází, jak jsou si vzhledem podobní. Oba mají hnědé vlasy, hnědé oči, a protože synův kamarád poslední dobou rychle vyrostl, jsou i přibližně stejně vysocí.

Sestra s jemně irským přízvukem se snaží proniknout mlhou, která mi brání logicky uvažovat, pokouší se vymámit ze mě něco rozumného. V telefonu se mě vyptává, jestli má moje dítě něco, čím ho lze bezpečně odlišit.

Pihy? Mateřská znaménka?

Už mi řekli, že záchranáři oba chlapce svlékli, ale z nějakého důvodu mě uklidňuje, když se se zdravotní sestrou bavím o oblečení – zelené tričko s obrázkem dinosaura, jeho oblíbené (které jsem včera vyžehlila), a černé džínsy s ohrnutými nohavicemi, protože jsou příliš dlouhé. Pořád si připomínám, že bych je měla založit, ale bohužel mám daleko k ideální matce a…

Citlivě mě zarazí a vyptává se na vlasy.

Kudrnaté? Rovné?

Snažím se jí vysvětlit, že má zvláštní vlasy na temeni, vypadají trochu jako otazník. Když mi jako miminko spal v náruči, ráda jsem po nich přejížděla prstem.

Na druhé straně se na chvíli rozhostí ticho a já bezděčně kreslím prstem na okraji umývadla otazník, potom se sestřička znovu ozve a omlouvá se, že sice vlásky prohlédla, ale není si jistá, co přesně mám na mysli. Já už ji ale neposlouchám a místo toho se mi vybaví ten den, kdy se syn rozhodl ostříhat si ofinu. Přibližně před rokem, byly mu asi tak tři, přišel do mého pokoje s vykulenýma vyděšenýma očima pod zubatým okrajem vlasů, nůžky stále ještě v ruce.

A já na tomhle příšerném stísněném místě chvilku vidím, jak na mě skrz šmouhy na nerezu, který mě obklopuje, vykukuje jeho dokonalý obličej. Mohla bys to spravit, mami?

Vlak se pohupuje – tu dum, tu dum, zdolá zatáčku, potom nabere rychlost, takže se musím rozkročit ještě o něco víc, abych udržela rovnováhu. Někdo buší na dveře toalety, ptá se, jestli jsem v pořádku, ale ta otázka mi připadá tak podivná, že vnímám nepřirozený zvuk, který mi vychází z úst, když zavřu oči před náporem výjevů, jež se prodírají skrz tu mlhu – chvíle a místa, kdy jsem měla vidět, že se něco takového blíží.

Měla jsem to zarazit.

Stačilo pouhých šest měsíců, abychom se dostali až sem, a já nemohu uvěřit, že jsem to dopustila…

Potom se přes hrkání vlaku znovu ozve hlas té sestřičky, tentokrát živěji. Jeden z chlapců má namalovaného něco fixem na ruce. Taková čmáranice, která vypadá jako nějaký ptáček – možná červenka, protože hruď je vybarvená výrazně červeně.

Chce vědět, jestli mi to něco nepřipomíná.

Červenka?

PRVNÍ KAPITOLA

PŘEDTÍM

Seznámili jsme se jednou ve čtvrtek. Dva chlapečci, dvě matky. Daleko později, především v tom vlaku, se budu trápit kvůli zvědavosti a rozrušení, které jsem cítila, velkému nadšení, s nímž jsem tomu všemu tak snadno otevřela dveře dokořán.

Ale tehdy žádná vodítka do budoucnosti nesměřovala – žádné následky. Tehdy jsem neměla tušení, že někdo zemře, utápěla jsem se v jednotvárnosti tak obyčejného a obvyklého dne, že zásadní chvíli našeho seznámení poznamenaly pastináky.

Byla jsem ve farmářském obchodě pro vajíčka, vzala jsem si jen kabelku, ale ty pastináky mě překvapily. Byly baculaté a velice pevné. Nabrala jsem jich do chatrného papírového sáčku příliš, a když jsem se objevila na rušné návsi, držela jsem Bena opřeného o bok a ty pastináky se mi vysypaly všemi směry.

Nejdřív jsem si toho náklaďáku vůbec nevšimla. Viděla jsem jen pár lidí shromážděných u hospody, několik známých vrtělo nesouhlasně hlavou. Teprve když jsem pokračovala dál, a ze sáčku se mi na zem sypaly další pastináky – zatraceně –, uvědomila jsem si, co se stalo.

Nebylo to během těch čtyř let, co jsme žili v Tedbury Cross, poprvé, takové nehody jsem viděla už dvě. Řidiči náklaďáku špatně odhadli zatáčku vedoucí z kopce k hospodě a skončili zaklíněni mezi zdí hostince a stěnou domku chudinky Heather.

„Chudinka Heather“ byla místní umělkyně s nejvyšší pojistkou ve vesnici. Když musela před několika lety nechat přestavět podstatnou část kuchyně, rozhodla se domek prodat. Jenomže informace se dávno rozšířila. Dva zájemci brzy zmizeli, a protože se případní majitelé báli takové „nehody“ víc než jaderné války, městská rada se pustila do hlasité, ale jinak úplně zbytečné kampaně za vybudování obchvatu.

„Ach ne,“ a „Zase, to snad není možné,“ ozývalo se mezi lidmi, když jsem zkoušela sílu svých břišních svalů a snažila se posbírat pastináky, aniž bych upustila Bena. Teprve když jsem se znovu narovnala, všimla jsem si jí. Byla mi hrozně podobná. Do vesnice se stěhovala žena v mém věku a vypadala úplně stejně, na boku držela malého chlapce.

Od hlavy po paty byla oblečená v černé, k tomu stříbrné baleríny a doplňky, městská elegance, která okamžitě vynikla, když si zvedla z modrých očí velké hranaté brýle. Všimla jsem si místního architekta a rodinného přítele Nathana, jak na ni zírá a zatahuje břicho. Musela jsem se kousnout do rtu, abych se nerozesmála.

„Váš stěhovák?“ Popošla jsem kupředu, naši kluci se okukovali se stydlivou zvědavostí, jak jsme je držely v náruči.

„Obávám se, že ano. Není to moc dobrý začátek, co?“ Její syn si zabořil hlavu do jejího krku. Ben dělával totéž, kluci se tvářili, že se na sebe vůbec pokradmu nedívají. Bylo to zábavné.

Z druhé strany náměstí se ozývaly hlasy s různými pokyny, jak by měl řidič, který byl dočasně uvězněný v kabině z obou stran kamennými zdmi, vyjet.

Prudce doleva a dolů…

Ne. Ne. Musí jet nejdřív rovně. Úplně rovně. A potom zpátky.

„Máme se stěhovat do převorství.“ Protáhla obličej. „Alespoň jsme to měli v plánu. Mimochodem, jsem Emma. Emma Carterová.“ Natáhla ke mně ruku, ale její syn se na protest zavrtěl, tak jen pokrčila omluvně rameny a sepnula dlaně, aby se mohl pohodlněji opřít.

Usmála jsem se. „Podívejte – bydlím přímo naproti. Nechcete k nám zajít na šálek čaje? Jsem Sophie a tohle je Ben.“

„Ach, to je od vás velice laskavé, ale nejde to. Opravdu. Musím pomoct vyřešit tuhle zapeklitou situaci.“

„Věřte mi, tohle bude chvíli trvat. A myslím, že lidí je tu už víc než dost. Je možné, že se za chvíli objeví i televizní štáb. Obávám se, že se to tady nestalo poprvé. Probíhá tu kampaň, aby se s tím něco udělalo.“ Na tváři se jí objevil provinilý výraz. „Promiňte, vyděsila jsem vás, Emmo. Vážně, oba vypadáte zralí na šálek čaje. Tak proč byste se u nás nestavili? Kluci si mohou pohrát, v tom není žádný problém.“

„Ale já se cítím za tohle zodpovědná.“

„Nesmysl, to není vaše vina. Pojďte.“ Popošla jsem, abych vysvětlila svůj plán Nathanovi, který za mnou sbíral další pastináky, to Emmu hlasitě rozesmálo. Pár lidí se otočilo, další se přidali k záchraně mé zeleniny, takže jsme se obě usmívaly nad absurditou té situace, když jsem je vedla k našemu domku.

Jakmile jsem otevřela dveře, okamžitě mě to zasáhlo – to zvláštní chvění, které provází rozrušení ze společnosti někoho cizího. Všimla jsem si, že se hned zadívala na podlahu, a rozpomněla jsem se, jak jsem se sama cítila, když jsem to uviděla poprvé. Podlahu. Někdy, když se vrátíme z dovolené, mě to ještě pořád dokáže překvapit. Kamenné dlaždice. Žádná dokonalá přesnost břidlice seříznuté do šestiúhelníku v kuchyňských studiích, které jsme navštěvovali kdysi v bývalém životě ve městě, ale tento jemnější a světlejší důkaz o životě, kterého byly svědkem. Vydržely. Ty kameny byly všechny oblé a hladké. Během staletí ostré hrany ohladily stovky chodidel, takže při první prohlídce v tomto domě se mi chtělo dřepnout si na bobek a ty kameny hladit. Zoufale jsem toužila přejíždět prsty po hladkém tvrdém povrchu. Tehdy jsem se cítila zahanbeně, realitní makléř se usmíval od ucha k uchu a Mark mi zezadu šeptal, abych neprojevovala tolik nadšení. Je to špatné pro jednání o ceně, Sophie.

„Nádherné místo.“ Emma postavila syna na zem, upravila mu oblečení, ale potom mě naprosto uzemnila tím, že si klekla, aby mohla přejíždět nejdřív celou dlaní a pak prsty po podlaze, vnímala tvar zkamenělin v rohu jednoho z větších kamenů. Potom si sedla na paty.

„Strašně vám závidím. Tohle je prostě skvělé.“ Znovu přejela prstem po stejném kameni, také jsem ho měla moc ráda, a já si všimla, že její dlaně jako by k ní nepatřily. Krátké neupravené nehty a hrubá suchá kůže. „Je strašná škoda, že spoustu takových podlah vykopali. V převorství jsou bohužel koberce. Doufala jsem, že by pod nimi mohlo být něco zajímavého, ale když jsem tam nahlédla, zjistila jsem, že je to jen beton.“

„Ano, vím.“ Byla jsem trochu zmatená, vznášelo se tu něco, čemu jsem zatím nerozuměla, tak jsem se otočila a odvedla chlapce do kuchyně. Nalila jsem jim jablečný džus, potom jsem si klekla k Emminu synovi, abychom viděli jeden druhému do očí.

„Tak, jak se jmenuješ, mladý muži?“

„Theo. To je zkráceně The-o-dore.“

„Vážně? No, to je moc hezké jméno. S žádným The-o-do-rem jsem se ještě nikdy nesetkala.“ Snažila jsem se napodobit rytmus jeho řeči, ale nezareagoval, na tváři se mu neobjevil ani náznak úsměvu, tak jsem se otočila ke svému synovi. „Tak dobře, Bene. Co kdybys ukázal Theovi hračky, které máš ve svém pokoji, a hezky se s ním podělil? A pamatuj si, že jsem do vláčku dala nové baterie.“

Potom jsem se postavila, ale cítila jsem to ještě silněji. Tu zapomenutou, ale nijak nepříjemnou kombinaci nervozity a očekávání. Cizí člověk. Změna. Závan čerstvého vzduchu.

„Takže vy převorství znáte? No, co to říkám… Vy nejspíš znáte všechny domy ve vesnici, Sophie.“

„Promiňte, ale sem bych si nesedala. Jsou tu kočičí chlupy. Mimochodem, dáte si kávu nebo čaj?“

„Ach, prosím čaj. Potom bych vám mohla číst z lístků, abych vám poděkovala. Ach bože. Podívejte.“ Klečela na sedátku u okna. „Někdo se souká do kabiny stěhovacího vozu, prolézá tam okénkem. Myslíte si, že je to dobrý nápad?“

„Pokud je to někdo z pomocníků na farmě, tak je to skvělý nápad. Dokážou se otočit i s přívěsem na pětníku. Promiňte – nesledovala jsem pozorně, co říkáte. Myslím o tom čaji.“ Emma se otočila zpátky k oknu. „To je kousek, který předvádím na večírcích. Čtu z čajových lístků. Naučila jsem se to od babičky. Umím číst také z dlaně. Nejste proti tomu?“ Když si všimla, jak jsem se zamračila, prohodila: „Promiňte, Sophie.

Uvedla jsem vás do rozpaků.“

„Ale ani v nejmenším.“ Byla to ovšem lež. „Tak dobře. Ano, vlastně se vám to povedlo. Pokud mám být upřímná, myslím si, že mám stejně jenom čajové sáčky.“

Smála se na mě a já se probírala ve věcech ve skříňce.

„To je v pořádku, vážně. Netrapte se tím. Silný čaj úplně stačí. Čím silnější, tím lepší, ačkoli o tom čtení z lístků a z ruky jsem nežertovala. Můžeme to zkusit někdy jindy.“ Potom se otočila k oknu. „Promiňte, ale neříkala jste něco o tom, že se tu objeví televizní štáb?“

„Nejspíš ano. Je to takový příběh na pokračování – nákladní auta a ta silnice. Záleží na tom, na jak dlouho uvízne a co se právě děje, jestli mají o čem vysílat. Ačkoli pokud k tomu pustí někoho z těch chlapíků z farmy, možná na to nedojde.“ Přestala jsem se zbytečně přehrabávat, dobře jsem věděla, že žádný sypaný čaj nemám, tak jsem dala tři čajové sáčky do modré porcelánové konvice a odklonila se od stoupající páry, když jsem je zalévala vroucí vodou.

„Mimochodem, je to od vás opravdu moc hezké, že jste nás s Theem zachránila. Ve Streathamu by se nám nic podobného nestalo.“

„Takže jste přijeli z Londýna?“

„Ne rovnou. Vlastně přes Francii. Trávila jsem tam několik měsíců se svojí matkou.“

„Aha, chápu.“

„To si nejsem jistá. Vlastně je to celé trochu komplikované. Pro případ, že byste o tom uvažovala, žádný pan Carter neexistuje. A nikdy nebyl. Doufám, že to tady nebude budit pozornost. Kvůli Theovi, chci říct, v takhle malém městečku?“

„Neblázněte.“ Měla jsem pocit, že rudnu, když jsem nesla konvici a několik šálků ke stolu. „Tak, pár měsíců ve Francii. To zní nádherně.“

Potom mě Emma překvapila znova, takové nezaměnitelné ucuknutí těch nádherných očí, které zářily, když si hrála s dlouhým tmavým pramenem vlasů. Najednou se objevila zvláštní a nečekaná prasklinka v ukázce silného sebevědomí.

Hrála o čas a mně bylo najednou líto, že se necítí příjemně, když ukázala směrem k dětskému pokoji, kde oba kluci leželi na podlaze a spojovali na kolejích vagony za lokomotivu. Obě jsme se dívaly. A čekaly.

„Zdá se, že si vedou dobře. Theo byl z toho stěhování trochu nervózní a já vlastně také.“ Ale za chvíli zněl Emmin hlas už zase pevně. „Ačkoli, myslím si, že se mi tu bude líbit.“ Znovu se jí objevil úsměv na tváři, ale i v očích, u nichž jsem si teprve v tu chvíli všimla, že v sobě mají i drobné tečky jiných barev – zelené a hnědé, které probleskávaly skrz modrou. Byla to tak nezvyklá drobnost, že mě znovu uvedla do rozpaků, vnímala jsem tu skutečně podivnou směs pocitů. Zvědavost, ale ještě něco zvláštního.

Něco, co jsem v tu chvíli ještě nechápala.

DNES – 16.30

Tak k čemu slezina vlastně je?

Zírám z okénka vlaku, probírám se zákoutími mozku a snažím se rozpomenout na hodiny biologie nebo útržky z nějakého dokumentárního filmu, který by mi mohl pomoct, ale nedaří se mi nic najít. Místo toho si uvědomím, že paní o několik sedadel dál, která má děcko… má i iPhone.

Za necelou minutu už stojím v uličce vedle ní. „Promiňte, že ruším, nikdy by mě nenapadlo zeptat se, neodvážila bych se vás žádat, kdybych nebyla v zoufalé situaci. Potřebuji si něco vyhledat, ale mám dnes tenhle příšerný telefon. Velice ráda vám za to zaplatím.“

„Prosím?“

„Bylo by možné, že bych si vypůjčila váš telefon, prosím? Jen na minutku. Jedná se o mého syna. Jsou mu teprve čtyři.“

„Vaše čtyřleté dítě má mobil?“ Její tón dával jasně najevo nesouhlas.

„Ne. Ne. Asi to nedokážu dobře vysvětlit. Nechci mu volat, potřebuju se jen kvůli němu na něco podívat. Byl zraněný – podívejte, nechci se před vámi ztrapňovat.“ Musím se zarazit, slova se mi zadrhávají v hrdle a můj pohled ji varuje… Zatraceně. Na nic se nevyptávej. Prosím. „Poslyšte, jsem naprosto zoufalá. Tohle je můj starý telefon a nemám na něm předplacená data.“ Držím v ruce velký starý přístroj.

„Dobře. Aha, chápu. Ano. Dobře.“ Dívá se na svoji dcerku, která si vybarvuje obrázek víly podivným odstínem růžové fixy.

„Samozřejmě. Ano. Myslím.“ Ťuká na telefon, aby mi ho nastavila… A já se snažím nedat najevo závist, že její dcera sedí tady vedle ní a znuděně vzdychá.

Je v bezpečí.

„Jsem vám moc vděčná. Bude to jen chvilka.“

Za pět minut sedím zpátky na svém sedadle a slova se mi vlní před očima.

… Nedílná součást imunitního systému.

Jak jsem se obávala, slezina je důležitá. Je to orgán ve tvaru pěsti umístěný pod hrudním košem nad žaludkem. Zapisuju si poznámky dozadu do diáře. Na webu psali něco o filtrovacím systému. O krevních destičkách a červených a bílých krvinkách. Pokud člověk něco z toho nemá, existuje vyšší riziko celoživotní infekce, což klidně může vést k tomu, že člověk bude užívat každý den antibiotika.

A jemu jsou teprve čtyři.

Telefonem jsem hovořila se sestřičkou z oddělení, která se podřekla o té operaci. Později z toho chtěla vycouvat, říkala, že se o tom přede mnou neměla zmiňovat, dokud specialista nerozhodne a nepodaří se jim zjistit, který z těch dvou chlapců je kdo…

Najednou se mi udělá zle. Přecitlivělost na to slovo – slezina, slezina – mě oslabuje, jsem ubohá a ne dost silná pro svého syna. Zavřu oči a zjistím, že si z hloubi srdce přeju, aby to byla slezina jeho kamaráda, která leží na nějakém kovovém tácu vedle operačního stolu, což je kruté a zvrhlé a strašně se za to stydím, ale zároveň si nedokážu pomoct, protože takové mateřství prostě je.

Moje dítě. Můj chlapeček.

A v tuto chvíli tady v tom zatraceném vlaku nemám sílu se starat o cokoli jiného.

DRUHÁ KAPITOLA

PŘEDTÍM

Víte, co je největší ironie? Přestěhovala jsem se na venkov, protože jsem si myslela, že to bude bezpečnější.

Byl to můj plán, ne Markův. Vlastně jsem na tom trvala. První dva roky našeho manželství jsme milovali Londýn.

Kvůli divadlům, restauracím, mostům, kvůli neutichajícímu ruchu.

Měli jsme v severním Londýně byt s arkýřovými okny, s pracovními plochami z černého mramoru, s měkkými bílými pohovkami i pravidelnými přepadeními před místním stánkem s kebabem.

Žili jsme svůj velkoměstský sen, který jsme zpočátku milovali, ale posléze nesnášeli, protože kamarádi s těhotenstvím přestali oceňovat pohodlí stanic metra a exotického jídla v dosahu a nadávali na zvyšující se kriminalitu, nedostatek úložných prostor a stav místních státních škol.

Mezi přáteli se šířily těhotenské hormony, všichni překvapili ostatní, ale i sami sebe, když zvolili úplně jiný život. Ryan a Elaine se rozhodli provozovat turistický komplex ve Francii; Sally a Eden přijali učitelská místa na Novém Zélandu; Hermione a Ian se odstěhovali na nenáviděné předměstí; a Simon se Stellou se přesunuli k rozvodovému soudu.

A potom jsme přišli na řadu my. „Londýn není místo pro rodinu, Marku. Je to tady příliš nebezpečné.“

„Nesmysl, Sophie. Je to skvělé místo pro rodinu. Jen pomysli na všechna ta muzea.“

„My ale do muzeí nikdy nechodíme, Marku. A myslím to naprosto vážně. Viděl jsi místní školu? Nože jsou téměř na seznamu pomůcek.“

„Tak najdeme nějakou soukromou?“

„Ale my na nějaké soukromé školy nevěříme.“

„Pokrytectví je dovoleno až po porodu.“ Zíral mi na břicho, jak jsem stála v pátém měsíci těhotenství v černo-bílé kuchyni našeho najednou nevyhovujícího bytu s jednou ložnicí.

Markův plán byl velice jednoduchý. Přestěhujeme se do většího bytu se zahradou a namontujeme laserový bezpečnostní systém.

Trvalo mi pár týdnů, než jsem ho přesvědčila o opaku – byla to bezostyšná kampaň zahrnující množství málo propečených bifteků a obrovskou nálož orálního sexu.

„Na venkově se budu cítit bezpečněji, Marku. Bude ze mě úplně jiný člověk. Budu víc vařit a míň se stresovat. A to dítě potřebuje. Potřebujeme to všichni.“

Zatímco se Mark dál snažil prosadit předměstí, já pracovala na našem naprostém přerodu. Pokud mám kvůli rodině přerušit kariéru, chci to udělat s radostí. Zamilovala jsem se jako dítě do Devonu a optimisticky si představovala, že Mark by mohl časem přesunout své podnikání do Exeteru, v nejhorším alespoň do Bristolu.

„Zešílelas, Sophie? Devon? Máš představu, jak dlouho mi bude trvat dojíždění z Devonu? Takhle spolu budeme napořád už jen o víkendech.“

A potom začaly přicházet brožury, objevovaly se v naší londýnské schránce. Byly na nich doškové střechy, stodoly, nádherné pastviny pro lamy a místa na zavěšení sítí. Také golfová hřiště. Takže jak mi rostlo břicho, Markův odpor slábl, až jsme se oba zakoukali do Tedbury.

„Vesnice roku“ s kostelem ze třináctého století, hostincem, obchodem a základní školou. Tedbury nabízelo výjimečný bonus tradiční návsi se šesti magnoliemi, které každé jaro na krátkou chvíli vykouzlily déšť růžových konfet, jež se snášely na obyvatele, když venčili časně ráno psy a pozdě večer parkovali auta.

Na venkově budu šťastná. Vím to, Marku.

*  *  *

Ta fráze mě začala pronásledovat a nutila mě neklidně se vrtět v posteli poté, co jsem se seznámila s Emmou.

Všechna ta nuda a frustrace? To byla stoprocentně moje vina.

Odcházela jsem z Londýna a snila právě o takovém životě, ale ve chvíli, kdy jsem opustila místo copywritera pro velkou reklamní agenturu… Představte si to, najednou mi to chybělo. A jakmile se mi v náručí svíjelo vytoužené dítě s kolikou, začalo mě napadat: Co jsem to provedla? Stýskalo se mi po ruchu velkoměsta. Po oznámení v metru, že je třeba dávat pozor na mezeru mezi vlakem a nástupištěm. Kvůli tomu všemu jsem se cítila hrozně, sužoval mě otupující pocit viny, když jsem se dívala, jak se Mark pachtí po dálnici tam a zpátky.

Snažil se přijmout díl viny. Opravdu měl v plánu firmu přemístit, ale později ho to přešlo. Jenomže já jsem byla ten, kdo se přepočítal nejvíc.

Já jsem ten, kdo nebral v úvahu, že liška může zardousit kuřata, že mokré dřevo nehoří, nepočítala jsem ani s dešťovými mraky, které se nad vřesovišti držely jako vata na vánočním stromku. A vzhledem ke skutečnosti, že druhé dítě se stále nedařilo, natahovala jsem přestávku v kariéře do této dlouhé a nekonečné nejistoty.

Každých pár měsíců mě napadlo totéž: Vrať se do práce, Sophie… Druhé dítě nepřichází, ale hned jsem to zavrhla, když se mi zpozdila menstruace. Jeden mučivý týden, dva. Sny. A naděje. A potom vždycky stejné vysilující zklamání…

„Tak, jaká tedy vlastně je?“

Otevřela jsem jedno oko a zjistila, že se ke mně na posteli naklání Mark.

„Kdo?“ V tu chvíli jsem byla naprosto zmatená, neslyšela jsem manžela večer přijít.

„Copak jsi neposlouchala, Sophie?“

A teď se provinilý pocit ještě umocnil, když jsem přemýšlela, co se stalo s Markovou bradou. Nemíval kdysi krásnou bradu? Kam se poděla?

Dělají to ostatní manželky také? Podívají se po každém odloučení na manžela a pomyslí si: Proboha, takhle jsi vypadal vždycky?

„Promiň. Omlouvám se, ještě nejsem úplně vzhůru. O kom mluvíš?“

„O té záhadné ženě, o které se všichni zmiňovali v hospodě.“

„V hospodě?“

„Když jsem přijel, už jsi spala.“

„Tak jsi zašel na jedno?“

„Na tři.“ Políbil mě na čelo a já ucítila v jeho dechu zvětralé pivo jako potvrzení. „Ale uzavřel jsem tento týden novou smlouvu, abych ti zajistil tenhle kouzelný život. Takže to byla oslava. Každopádně tam byl Nathan. A dokázal mluvit jen o tom, jak včera stěhovací auto nabouralo do domku Heather, a o nějaké záhadné ženě, do které se zřejmě zakoukal. Prý je to nějaká jazzová zpěvačka. Říkal, žes ji zachránila, takže mám za úkol zjistit o ní všechno, aby to věděl ještě před golfem.“

„Ty zase půjdeš hrát s Nathanem golf?“

„Tak jak to s ní je? Je tedy slavná?“

Cítila jsem, že se během hovoru mračím. Užily jsme si s Emmou velice příjemnou hodinu, ale o hudbě nepadlo ani slovo. Vlastně jsme o práci nemluvily vůbec, což mi naprosto vyhovovalo.

„Nepoznala jsem ji. A ona sama nic neříkala.“

„Bože, ty jsi beznadějná. Jdu udělat kafe.“

„No, působí výjimečně. Je oslnivá, ale má sklony k ezoterice. Chtěla mi číst budoucnost, což bylo divné. Má cikánskou babičku nebo tak něco. Ale líbila se mi. Možná je přesně to, co tohle místo potřebuje. Pro Nathana je jí ale škoda. Budu ji muset varovat.“

Mark teď, v úctě k Totnes, naznačoval symbol míru, který používali hippies, nevelké městečko představovalo zvláštní vstup do ještě nezvyklejší minulosti.

„Je si jistý, že je to zpěvačka?“

„Je známá na jazzové scéně. Byla v pořadu Joolse Hollanda. Ale ty hudbu stejně nesleduješ.“

„Sleduju.“

„Ne, nesleduješ. A Nathanovi se do toho plést nebudu.“ Zvedla jsem obočí a Mark zvedl ruce. „Tak. Kafe.“

Zmizel na schodišti, a jakmile zavřel dveře, já zavřela znovu oči a zaslechla Benovy kroky. Vzápětí se ozvaly zvuky, jak Mark vyhazuje našeho syna do vzduchu, následoval smích a napodobování zvuku letadla. Ach ano. Usmála jsem se a rozpomněla se, proč jsem si ho vzala. Tatínek může udělat snídani. Tatínek si může hrát na letadlo. Tatínek může…

A potom mě najednou Mark budil podruhé. Netušila jsem, jestli uplynulo deset minut nebo hodina, stál vedle postele s podnosem a tázavým výrazem na tváři. Kromě napěněné kávy, která ukazovala na potyčku s kávovarem, na něm byly noviny, malá kytička, a co bylo ještě záhadnější, balíček čaje Darjeeling. Tmavozelená krabička připomínající stroj času z Doktora Who se zlatým nápisem. Dobrá kvalita, pořádné lístky.

„Květiny?“

„Než stačíš namítnout, že to jsem nemusel, nejsou ode mě. Ležely s tím čajem přede dveřmi. Co to má vlastně znamenat?“

„Naše nová zpěvačka.“

„Čaj?“ zašklebil se, upřel pohled na dárek, ale já si ho dobírala, snažila jsem se setřást zmatek a upravit polštáře.

Table of Contents

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA