Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Návrat na Vysočinu

Vydání první

Copyright © 2015 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2320. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Mad, Bad, and Dangerous in Plaid

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York v roce 2015

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Tisk TBB, a.s., Banská Bystrica

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0026-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0367-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Suzanne Enoch

Návrat na Vysočinu

Třetí díl série

Skandální Skotové

Jackovi –

nejlepšímu synovci, jakého si jen teta může přát. Jsem moc hrdá na to, jaký z tebe vyrostl mladý muž, gentleman v každém ohledu.

Prolog

„Co říkáš, Lachlane?“

S bušícím srdcem opsala lady Rowena MacLawryová piruetu uprostřed ranního salonku Glengask House. Tahle toaleta pocházela až z Paříže. Doslova se vznášela ve vzduchu, slézová a tmavě šedá barva, která, jak věděla, přesně odpovídala jejím očím, protože celé hodiny přidržovala vzorky látky u svého obrazu v zrcadle, dokud nenalezla ideální antracitový odstín.

„Co říkám čemu?“ opáčil Lachlan MacTier.

„Mým šatům.“ Snažila se, aby to neznělo plačtivě.

Vzhlédl od karet, které hrál s jejím starším bratrem Munrem. „Aha. Jsou fantastické. Budeš mít tedy na narozeniny maškarní bál?“

Rowena svraštila čelo a spustila záhyby sukně, jež si přidržovala, aby předvedla krajkové lemování. „Tohle není kostým. Jsou to moje nové šaty. Ranulf mi nechce říct, jestli mi koupil nějakou toaletu, tak jsem si nechala ušít tuhle. Nemůžu slavit osmnácté narozeniny bez nových šatů.“

Munro se zasmál. „Hrome, Winnie, přece víš, že i kdybys spálila půlku svého šatníku, pořád by sis nemusela vzít na sebe stejné šaty ani dvakrát za měsíc.“

„Ale buď zticha, Medvěde,“ použila bratrovu dosti přiléhavou přezdívku. „Dáma se bez toalet neobejde.“

„Dáma,“ opakoval Lachlan s úšklebkem. Vstal a přistoupil k ní, aby ji zatahal za dlouhý ohon vlasů, černých jako noc. „Nečekal bych, že dáma bude mít ve vlasech bodláky.“

Snažila se ignorovat příjemné mravenčení, které se jí šířilo po temeni. „Nemám ve vlasech bodláky.“

Zatahal znovu. „Dneska ne.“

„Na večírek si vlasy stejně vyčešu. Ranulf říkal, že můžou zahrát čtyři valčíky. Čtyři!“

„Ano?“ Lachlan znovu usedl, pramínek tmavě hnědých vlasů mu spadl přes jedno světle zelené oko, když na ni pohlédl. „Tak hodně štěstí, abys našla čtyři mládence ochotné riskovat, že se na ně markýz z Glengasku bude mračit jako ďábel sám.“

Tři. Potřebovala najít jen tři mládence, protože čtvrtý bude on. Tak si to představovala už celé měsíce. Rowena pečlivě zachovávala pobavený výraz. „Ranulf je můj bratr, ne žalářník. A tebe má rád, Lachu. Můžeme si spolu zatančit valčík.“

„Ano, má mě rád. Jsem podnáčelník MacLawryho klanu a schvaluju, jak klan vede. A nesmíme zapomenout, že jsem přivedl do MacLawryho klanu všechny MacTierovy a on je MacLawry.“

Ano, a Ranulf se stal náčelníkem MacLawryho klanu a markýzem z Glengasku v patnácti letech, kdy byly Roweně teprve dva. Klan byl pořád stejný, kam až její paměť sahala. A Lachlan byl… Lachlan, o osm let starší než ona a nejlepší přítel jejího bratra Medvěda. Hříšně hezký a osudem předurčený, aby se s ní oženil. Jenomže poslední dobou se začínala v duchu ptát, jestli je si toho posledního aspoň trošičku vědom.

„Nejde jen o to, a ty to víš.“ Rowena přehnaně vzdychla. „Napadlo mě vyjít si na procházku údolím. Nechceš jít se mnou?“

„Ne, dokud mi Medvěd dluží pět guinejí,“ opáčil, zvedl další kartu a pak ji odložil lícem nahoru. „Kde je Arran?“

„V knihovně, to se vsadím,“ ozval se Medvěd. „Půjde s tebou on.“

Jenže jí se na procházku s Arranem nechtělo; ano, měl lepší přehled o módě a spořádanější, způsobnější chování než Munro nebo Lachlan, ale taky to byl její bratr, narozený mezi Ranulfem a Munrem. Dámy v An Soadh a Mahldoenu si šeptaly, že je Arran ďábelsky hezký – ačkoliv to tvrdily o všech třech bratrech – ale jednoduše to nebyl Lachlan. „Půjdu sama,“ oznámila a otočila se na patě.

Ach, bylo to k vzteku! Za týden jí bude osmnáct, je bohatá a vzdělaná slečna, a navíc moc pěkná, pokud to o sobě mohla sama tvrdit. A muže, za kterého se hodlala provdat, zajímají víc nudné karty než procházka po jejím boku. Stejně dobře mohla nejspíš říct, že odchází do spižírny, aby uprchla jakobitskými tunely pod Glengaskem, a Lachlan by jí jen poradil, aby si nezapomněla vzít lucernu. Správně by měl být kavalírský a pozorný, ne… bez zájmu.

„Neměla bys ho tak usilovně pronásledovat.“ Když dusala kolem dveří knihovny, zazněl z nich tlumený hlas a z místnosti se vynořil Arran, aby se přidal k jejímu ráznému pochodu chodbou. Nebo spíš to byl rázný pochod jen pro ni, on se svou vysokou postavou a dlouhýma nohama kráčel zvolna a ležérně.

„Nikoho nepronásleduju. Jdu na procházku a zeptala jsem se Lachlana, jestli mě nechce doprovodit.“ Zaškaredila se. „A proč by neměl chtít? Jsem půvabné děvče, ne snad?“

„Ano, to jsi,“ potvrdil starší bratr. „Taky tě… dobře zná.“

„Nezná mě dobře!“ zaprotestovala. „Ještě jsem ho ani nepolíbila.“

„Kdybys to udělala, byl by už nejspíš mrtvý, protože je ti všeho všudy sedmnáct.“ Pohled, který k ní vyslal, byl hodnotící a současně vážný. „Nechci tvrdit, že ses chovala nepatřičně. Myslím to tak, že tě zná od narození a otravuješ ho od chvíle, kdy ses naučila chodit.“

„Neotravuju ho. Tomu se říká flirtování.“

„Hranice je tenká, piuthar.“

„Nejsem hloupá, bràthair,“ odsekla. Bylo to prostě absurdní. Ovšemže znala rozdíl mezi flirtováním a otravováním. Jenže Arran byl z nich nejchytřejší.

Sloužil dokonce i v anglické armádě a setkal se s princem Jiřím. Nebylo by moudré nedbat na jeho slova. „Chceš říct, že je na mě zvyklý. Že jsem všeho všudy jen… kus nábytku, který se naučil obcházet.“

„Ano, nejsp…“

„Pak mám o důvod víc odjet na společenskou sezonu do Londýna. Aby ve mně Lach uviděl dámu. Abych se naučila být něco víc než jen děvče z Vysočiny.“

„Neupínej na to své naděje, Winnie,“ upozornil ji bratr a zastavil se v hale, aby si navlékl kabát a podal jí teplý šál. „Víš přece, že to Ranulf nedovolí.“

Přehodila si plášť a uvázala čepec pod bradou. Pořádný dámský klobouk začala nosit teprve před několika týdny a stuhy ji ještě pořád škrábaly. „Požádala jsem ho, aby mi dal tu společenskou sezonu k narozeninám,“ pokynula Cooperovi, když majordomus otevřel domovní dveře. „A víš přece, že mi nic neodepře, jakmile jde o moje osmnácté narozeniny.“

„To vím, a znám Ranulfa,“ poznamenal Arran a nabídl jí rámě.

Ohlédnutí do chodby jí sdělilo, že Lachlanovi ani Medvědovi zřejmě vůbec nevadí pustit ji na procházku samotnou. Buď to, nebo slyšeli, že se k ní Arran připojil. Ať už si o jejich negentlemanských způsobech chtěla myslet cokoli, druhé vysvětlení dávalo lepší smysl. Všichni věděli, že nesmí nikdy vyjít ven bez doprovodu. Rozhodně ne, když na hranicích číhají Campbellové a Dailyové a Gerdensové.

To, co Arran řekl – všechno, co řekl – dávalo rovněž smysl. Lach MacTier byl na ni zvyklý a zjevně v ní dosud viděl to mrňavé děvčátko, které chodilo s mládenci chytat žáby a lovit králíky. Aby se to změnilo, potřebuje strávit společenskou sezonu v Londýně.

Jejich matka také zažila londýnskou společenskou sezonu, jenže matka byla samozřejmě Angličanka. Pravděpodobnost, že bude Ranulf souhlasit, aby jeho jediná sestra kráčela ve šlépějích nešťastné matky, byla pranepatrná. Jméno Eleanor Wilkie-MacLawryové se takřka nikdy nevyslovovalo už od doby, kdy raději vypila jed, než aby zůstala ovdovělá na Vysočině se čtyřmi bujnými dětmi.

Nic to však neměnilo na skutečnosti, že Rowena chtěla – potřebovala – jet do Londýna a že to Ranulf nejspíš zakáže. Inu, usoudila, že má týden na osnování plánů. A na to, aby sama sebe přesvědčila, že výsledek bude stát za všechny nesnáze, které jí to nejspíš způsobí.

A jestli Lachlan nedokáže ocenit tu mladou dámu, jíž se hodlá stát, pak se určitě najde nějaký hezký Angličan se šlechtickým titulem, který to ocení.

Kapitola jedna

O tři měsíce později

„Poblouznění. O to šlo.“ Rowena MacLawryová letmo zagestikulovala rukou na dvojici mladých dam sedících naproti ní. „Chci říct, pro všechno na světě, vždyť jsem skoro nikoho jiného ani neznala.“

Lady Jane Hanoverová upírala pohled z okna kočáru. „Asi bych ti víc věřila, že už k lordu Grayovi nic necítíš, kdybys věnovala míň času vyprávění o tom, jak ti na něm nesejde, ani co by se za nehet vešlo.“

„Nebuď hrubá, Jane,“ napomenula ji starší sestra. Lady Charlotte se na Rowenu usmála. „Když se o komplikacích mluví, často je to zázračně pomůže rozmotat. A vzhledem k tomu, že ses osmnáct let dívala na lorda Graye určitým způsobem, nejspíš potrvá nějakou dobu, než ho uvidíš jinýma očima.“

Rowena kývla a natáhla se, aby stiskla ruku starší dceři vikomta Hesta. „Přesně tak,“ souhlasila a pečlivě zastírala skotský akcent kultivovaným anglickým tónem, jehož zdokonalování se věnovala už tři měsíce. „Je to nový způsob uvažování, nic víc.“ Poposedla a zadívala se oknem na jih, aby zahlédla dlouhý průvod kočárů za nimi. Civilizace na koňských kopytech, takříkajíc.

Obsah těch povozů byl výsledkem tříměsíčního zjišťování, jak být řádnou dámou, a toho, jak si připomínala, že pánové hledí pouze s pobavením na dámy, které konverzují o stříhání ovcí a rybaření a pohanském koupání v jezeru. No dobrá. Ona přece není žádný pohan. A teď už má přítelkyně a obdivovatele a garderobu a způsoby, které to potvrzují.

„Všichni si musíme najít nový způsob uvažování, že?“ poznamenala Jane a přesedla si vedle Roweny. „Ty a já budeme švagrové. A jsme ve Skotsku, ze všech míst zrovna ve Skotsku! Nosí všichni horalé kilty? Nikdy mě nenapadlo se zeptat.“

I když uměla ocenit pěkně stavěného muže v černo-červeno-bílých barvách MacLawryho klanu, Rowenu i nadále překvapovalo, jak je většina jejích anglických přítelkyň tímto kusem oděvu uchvácená. „Dneska budou všichni v kiltech a barvách klanu. Ranulf bude chtít, aby jeho nastávající uviděla Glengask v nejlepší podobě.“

Charlotte se zarděla, a to bylo dost povzbudivé. Rowena si už říkala, že starší dcera lorda Hesta nemůže být tak klidná, jak posledních pár dní předstírá. Rozhodně ne, když poprvé spatří to, co bude jejím novým domovem. Svůj nový život.

Potlačila grimasu. Charlotte putuje na sever za úplně novým životem s mužem, který ji zbožňuje. Zato ona se všeho všudy jen vrací ke svému starému životu po třech nádherných měsících v Londýně. Pro ni se nic nezměnilo, kromě ní, samozřejmě. Jak dlouho to však vydrží, zpátky na Vysočině mezi svými bratry?

Už sem nepatří. Patří do báječného, sofistikovaného Londýna.

„Ať cítíš k Lachlanu MacTierovi cokoli a cokoli on cítí k tobě, představuju si, že bude velmi překvapený, až tě zas uvidí, Winnie,“ zaculila se Charlotte. „A co…“ Zmlkla, když k nim dolehlo melodické, vysoké kvílení. „Copak to je?“

Rowena se konečně rozesmála. Ať už ji jinak trápilo cokoli, čtyři MacLawryovi sourozenci se znovu setkají. Spolu a na Glengasku jsou neporazitelní. A Glengask, jakkoli litovala, že neleží o několik set kilometrů jižněji, byl její rodiště. „To je ‚Rudá růže‘ a podle toho, jak to zní, ji hraje nejmíň půl tuctu dudáků. Je to milostná píseň, určená tobě, řekla bych. Už jsme na místě.“

I jí se zrychlil tep, takže si uměla představit, jak asi buší srdce Charlotte. Věděla, jak dychtí znovu po třech měsících spatřit Medvěda a jak chce obejmout chytrého Arrana a jeho novopečenou manželku, kteří strávili čtrnáct dní na útěku před Campbellovými a MacLawryovými. Věděla, že když Ranulf o něco víc než před týdnem opustil Londýn a nařídil, aby ho všichni následovali, nechtělo se jí ještě odjet. Nikdy by však nepřiznala, že součástí jejího zdráhání ohledně návratu do Skotska byl ten vtíravý sen – ten, v němž ji Lachlan MacTier uchvátil do náručí a zlíbal. Dopalovalo ji, že nedokáže přestat s těmi pošetilostmi kvůli muži, který si ji nezaslouží. Okouzlení je hloupá, trapná věc, a měla by se ho proto úplně zbavit.

Zvuk kol se změnil, když kočár sjel z hrbolaté prašné cesty na upěchovaný štěrk a drcené lastury krátké obloukové příjezdové cesty před Glengaskem.

Charlotte i Jane se tiskly k oknům a vzrušeně brebentily, ale Roweně se nechtělo dívat. Zatím ne. I když bratry zbožňovala, jižní Anglie ji volala. Nebo se možná kdesi hlouběji v nitru děsila vlastní reakce, až znovu uvidí Lachlana, a byla jednoduše zbabělá.

„Ach, podívej, Charlotte! To je lord Glengask!“ zvolala Jane a doslova nadskakovala na sedadle. „A tamhle je Arran a Mary Campbellová!“

„Teď už lady Mary MacLawryová,“ opravila ji Charlotte a vyslala další pohled k Roweně.

Měla bych být nesvá nebo žárlit? – uvažovala Rowena. Ano, posledních jedenáct let byla na Glengasku jediná žena a ano, litovala, že neměla příležitost seznámit se s Mary Campbellovou předtím, než s ní Arran uprchl z Londýna, ale upřímně řečeno, představa, že bude mít sestru – dvě sestry, jakmile se Charlotte a Ranulf vezmou – ji plnila blažeností. Tenhle dům byl příliš dlouho plný horkokrevných mužů z Vysočiny.

„Ten velikánský mužský, co je s nimi – to je ten Medvěd? Nebo je to ten druhý? Panebože, je velice… urostlý.“

„Přestaň dotírat, Jane. Za chvilku se to dozvíme.“

Jane se okamžitě odtrhla od okna a popadla Rowenu za ruku. „Moc se omlouvám, Winnie,“ řekla. „Zapomněla jsem, žes odtud odjížděla v hněvu.“

Rowena opětovala stisk. „Chceš říct, že jsem vyklouzla zadními dveřmi a utekla do Londýna v hněvu,“ pousmála se. „Vím, že už mi odpustili, a kdyby ne, stačilo by jen poukázat na to, že Ranulf by se nesetkal s Charlotte a Arran by nikdy nepoznal Mary, kdyby se nevydali za mnou. Pokud jde o to ostatní, otevřely se mi oči.“

Když domluvila, kočár se zhoupl a zastavil. Dveře se rozlétly tak prudce, až málem vypadly z pantů, a dřív než stihla vykviknout, naklonil se dovnitř Medvěd, popadl ji kolem pasu a vynesl na příjezdovou cestu. Tam ji uchvátil mohutnými, silnými pažemi a obklopil známou vůní kůže a mátového mýdla.

„Medvěde, nemůžu dýchat!“ zajíkala se, ale opětovala objetí. Jestliže měl Munro MacLawry radost, že ji vidí zpátky doma, pak bylo se světem všechno v pořádku. Nebo aspoň skoro všechno.

Konečně ji pustil a o půl kroku poodstoupil. „Přisámbohu,“ protáhl se silným skotským akcentem, „ty jsi snad vyrostla. A vida, jaké máš vlasy, Winnie… hezčí než havraní křídla. Co ty na to, Lachu?“

Sotva se stihla v duchu napřímit, než se jí v zorném poli objevil vikomt Gray. Stejně jako její bratři měl na sobě svůj bílo-černo-červený kilt, ale tím vnější podobnost končila. Zatímco Rowenini bratři byli vysocí a ramenatí a samý sval, Lachlan byl štíhlejší a útlejší v pase. Vlasy měl tmavě mahagonové, ne uhlově černé jako MacLawryové, i když převzal Medvědův sklon vyhýbat se lazebníkovi. Jeho oči jí vždycky připomínaly líbezné jaro – ale to bylo dřív. Teď byly jednoduše jen zelené.

„Ano,“ zatvářil se, jako by si nebyl jistý, zda jí má stisknout ruku, nebo obejmout. „Velice módní. Vítej doma, Winnie.“

Natáhla ruku, aby ho ušetřila dilematu. Nejspíš to není jeho vina, že v sobě nemá ani špetku romantiky, usoudila. „Nepochybně tě překvapuje, že nemám ve vlasech bodláky,“ poznamenala s nacvičeným úsměvem a s nově nacvičeným akcentem.

Svraštil obočí. „Co se ti stalo s hlasem?“ zeptal se.

„S hlasem se mi nestalo nic,“ odpověděla a co nejrychleji vyprostila své prsty z jeho. Byl její pošetilá, mladická minulost. Nic víc. A budoucnost si vezla s sebou v těch ostatních kočárech, takže od něj nepotřebuje vůbec nic. „Tak se správně mluví. Kdybys mě teď laskavě omluvil, ráda bych se seznámila se svou novou švagrovou.“

S těmi slovy se k němu otočila zády a dlouze vydechla. Čeho se obávala? Že ji opustí zdravý rozum a pokusí se ho políbit?

Ha. Je to pouhý muž – byť velice hezký muž – a není už jediným potenciálním nápadníkem, kterého zná. Není dokonce ani jediným přítomným nápadníkem.

A kvůli tomu ještě musí maličko manévrovat. V půli cesty k novopečené švagrové zahnula tam, kde stál její nejstarší bratr se svou nastávající. „Děkuju ti, žes mi dovolil pozvat několik přátel, Ranulfe.“

Markýz s nevyzpytatelným výrazem kývl hlavou. „Potřebuju na svatbě pár anglánských svědků, takže řekněme, že je to oboustranně prospěšné. Ačkoliv tys asi sledovala spíš svoje vlastní záměry než moje, když jsi rozesílala pozvánky.“

„Nesmysl, Ranulfe. Přivezla jsem zástupce nejlepších anglických rodin.“ Aspoň převážně.

Sklouzl pohledem od Charlotte k jejím rodičům, kteří se blížili od jednoho z následujících kočárů. „To se nejspíš dozvíme,“ opáčil, pak k ní přistoupil o půl kroku blíž a sklonil černovlasou hlavu. „Jen nezapomínej, že tohle není Londýn. Pohřbím každého mládence, co zajde moc daleko, Roweno.“

„Nemyslím, že by se některý z nich opovážil,“ odpověděla po pravdě, když z kočárů začalo vystupovat stádečko Angličanů a hlučně se hemžilo na příjezdové cestě. „Tohle je tvoje království.“

„Ano, to je,“ souhlasil, vzal Charlotte za ruku a zadíval se na svou nastávající, jako by uplynulo daleko víc než týden od chvíle, kdy na ní naposled spočinul očima. „Vítej v Glengasku, leannan,“ zašeptal a políbil jí klouby prstů.

„Je krásný,“ opáčila Charlotte s vřelým, nadšeným úsměvem. „Přesně jak jsi ho popisoval.“

„Je ještě hezčí, když jsi tu ty.“ Ranulf naklonil hlavu ke straně. „A vědělas, že my na Vysočině dáváme přednost stínání hlav?“ zvýšil hlas.

„Odkdy?“ ozvala se Rowena a svraštila čelo. Takhle všechny zastraší dřív, než se uvnitř sídla ocitne první zavazadlo.

„Určitě je vám všem známo, že na Vysočině platí jiná pravidla, než na jaká jsou tihle změkčilí angličtí mládenci zvyklí,“ pokračoval nevzrušeně. „Kupříkladu my se tady nenamáháme obracet se k někomu zády, když udělá něco nepatřičného.“

„Kdepak,“ ujal se slova Medvěd a sklouzl přitom pohledem od bratra k tuctu kočárů, z nichž se dosud hrnuli dámy a pánové a sloužící. „My vám tady rozbijeme nos a praštíme s vámi o zem.“

„A pak vám najdeme pěknou hlubokou bažinu, do které vás uložíme k odpočinku,“ dokončil Arran, který zjevně pochopil účel sdělení.

Roweně se hrnula horkost do tváří. „Tak dost,“ syčela. „Moji přátelé nejsou zvyklí na výhružky a násilí. A jestli chceš působit jako gentleman,“ pokračovala a jen taktak nenamířila na Ranulfa prstem, „nemůžeš hulákat na lidi, kteří neudělali nic špatného.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Prolog

Kapitola jedna