Richard Bachman

STRÁŽCI ZÁKONA

Copyright © 1996 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Front jac ket art by Mark Ryden

Original English title: THE REGULATORS

Translation © Linda Bartošková, 1998

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-209-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-210-5 (mobi)

Se vzpomínkou na Jima Thompsona

a Sama Peckinpaha: Legendární stíny.

P O Z N Á M K A    V Y D A V A T E L E

Richard Bachman, který koncem roku 1985 zemřel na rakovinu, vydal pět románů. V roce 1994 se vdova hodlala odstěhovat do nového domu a při té příležitosti našla ve sklepě kartonovou krabici plnou rukopisů. Tyto romány a povídky se nacházely v různém stupni dokončení. Nejméně hotové byly ručně psané stenografické poznámky v zápisnících, které Bachman používal pro náčrtky zápletek. Nejúplnější podobu měl strojopis románu, který následuje. Byl sepnut gumičkami a uložen v krabici, jako by se ho Bachman chystal co nejdříve poslat vydavateli, když choroba znovu zaútočila.

Paní Bachmanová mi rukopis přinesla, abych se na něj podíval, a já zjistil, že se přinejmenším vyrovná předchozím Bachmanovým knihám. Provedl jsem několik drobných změn, většinou šlo o aktualizaci některých odkazů (například v první kapitole jsem nahradil Roba Lowa Ethanem Hawkem), ale jinak jsem ho nechal v podstatě tak, jak byl. Tento román vám nyní nabízím (se svolením vdovy po autorovi) jako vyvrcholení jedné podivné, ale nikoli nezajímavé kariéry.

Děkuji Claudii Eschelmanové (dříve Bachmanové), Bachmanovu žáku Douglasu Winterovi, Elaine Kosterové z New American Library a Carolyn Strombergové, která vydávala nejstarší Bachmanovy romány a potvrdila autentičnost tohoto díla.

Paní Bachmanová říká, že pokud ví, tak Bachman nikdy v Ohiu nebyl, „i když možná přes ně jednou nebo dvakrát letěl“. Netuší ani, kdy byl tento román napsán, má však podezření, že autor se mu věnoval po nocích. Richar Bachman trpěl chronickou nespavostí.

Charles Verrill

New York City

„Pane, za nás mluví olovo.“

S t e v e   M c Q u e e n

S E D M   S T A T E Č N Ý C H

Pohlednice, kterou poslal William Garin své sestře Audrey Wylerové:

K  A  P  I  T  O  L  A    1

Topolová ulice/15.58 hod./15. července 1996

Léto je tady.

Letos však nejen léto, ale přímo oslava a vtělení léta, sytě zelené dokonalé letní šílenství uprostřed července v centrálním Ohiu, bílé slunce září na nebi barvy příslovečných vyšisovaných levisek, z lesíka u Medvědí ulice na kopci se rozléhá křik dětí a z hřiště za lesíkem zase rány malých baseballových pálek, k tomu bzučí sekačky na trávu, hučí silná auta ze silnice číslo devatenáct, drnčí kolečkové brusle na betonových chodnících a hladkém makadamu Topolové ulice, vyřvávají rádia – zápas Clevelandských Indiánů (skvělý den, skvělý zápas) přehlušuje Tinu Turnerovou s jejím „Nutbush City Limits“, kde se zpívá „Povolená je tam nejvýš čtyřicítka a motorky maj’ zákaz vjezdu“ – a to všechno obklopuje jako slyšitelný krajkový lem uklidňující, hedvábné sykání postřikovačů na trávnících.

Léto v ohijském Wentworthu, páni, to je nádhera. Léto tady v Topolové ulici, která je rovná jako když střelí a táhne se středem toho bájného vyšisovaného amerického snu s vůní hotdogů ve vzduchu a několika papírovými obaly od rachejtlí povalujícími se tu a tam v kanále ještě z oslav 4. července. Je to horký červenec, perfektní, starý dobrý boží červencový nářez, o tom není pochyb, ale jestli chcete něco vědět, je to taky suchý červenec, skoro vůbec neprší, jen sprška z hadice občas nadzvedne zmuchlané papíry ve strouze. Dneska se to možná změní; občas od západu zahřmí a ti, kdo sledují televizní kanál s počasím (v Topolové ulici je spousta kabelových televizí, to si pište) vědí, že později je možno očekávat bouřky. Možná dokonce i tornádo, ale to je nepravděpodobné.

Zatím je to tady však samý meloun a kostky ledu a odpaly s falší; je léto, jak má být, a tady uprostřed Spojených států amerických to platí jako nikde jinde, život je takový, jak jste vždycky snili, s chevrolety zaparkovanými před domem a bifteky v lednici, kde čekají, až je večer na zahradě plácnete na rošt (A bude pak následovat jablkový koláč? Co myslíte?). Toto je země zelených trávníků a pečlivě udržovaných květinových záhonů; toto je Ohijské království, kde děti nosí čepice štítkem dozadu a vytahaná trika jim visí nad širokými šortkami a zřejmě všechny obrovské humpolácké sportovní boty mají nápis Nike.

V bloku domů v Topolové ulici, která spojuje Medvědí ulici na kopci s Hyacintovou ulicí pod kopcem, stojí jedenáct domů a jeden obchod. Obchod, který stojí na rohu Topolové a Hyacintové, je takový ten šikovný krámek, který najdete po celé Americe, dostanete tam své cigarety, časopis, oplatku za desetník (i když dneska většinou stojí dvacetník), soupravu k opékání (papírové tácky, plastové vidličky, brambůrky, zmrzlinu, kečup, hořčici, koření), své nanuky a široký výběr limonád vyrobených z nejlepších surovin na zemi. V E-Z Stopu (tak se krámek jmenuje) dostanete i Penthouse, ale musíte si říct prodavači; Ohijské království si hanbaté časopisy drží většinou pod pultem. A koukněte, je to naprosto v pořádku. Hlavní je, že víte, kam jít, když je potřebujete.

Dnes je tu nová prodavačka, pracuje tu teprve necelý týden, a zrovna teď, v 15.45, obsluhuje malého kluka s holkou. Holčička vypadá asi na jedenáct let a už je z ní začínající krasavice. Chlapci, což je očividně její bratr, je asi šest a (přinejmenším podle názoru prodavačky) je z něj začínající prvotřídní spratek.

„Já chci dvě tyčinky!“ vykřikuje bratr Spratek.

„Máme peníze jenom na jednu, když si oba dáme limonádu,“ říká mu pěkná sestřička s trpělivostí, kterou prodavačka obdivuje. Kdyby to byl její mladší brácha, byla by ve velkém pokušení nakopnout ho do zadnice tak důkladně, že by při školním představení mohl dostat roli Zvoníka od Matky Boží.

„Máma ti dnes ráno dala pět doláčů, já to viděl,“ doráží spratek. „Kde je ten zbytek, Marrrr-grito?“

„Neříkej mi tak, nesnáším to,“ říká dívka. Má dlouhé, medově zlaté vlasy, které prodavačce připadají naprosto úžasné. Nová prodavačka má vlasy krátké a výstřední, jednu půlku nabarvenou na oranžovo, druhou na zeleno. Byla přesvědčená, že práci nedostane, pokud si barvu nesmyje, jenomže ředitel hrozně nutně potřeboval někoho za pult od jedenácti do sedmi – takže měla štěstí a on smůlu. Nakonec na ní vymámil slib, že bude přes tu barevnou nádheru nosit šátek nebo baseballovou čepici, ale sliby jsou od toho, aby se porušovaly. Teď vidí, že pěkná sestřička hledí na její vlasy jako uhranutá.

„Margrito-Margrito-Margrito!“ kráká mladší bratr s onou nezlomnou zlomyslnou energií, kterou v sobě mají jenom mladší bratři.

„Jmenuji se ve skutečnosti Ellen,“ vysvětluje dívka jako člověk, který sděluje veliké tajemství. „Margaret je moje druhé jméno. Říká mi tak, protože ví, že to nesnáším.“

„Ráda tě poznávám, Ellen,“ říká prodavačka a začíná počítat dívčin nákup.

„Ráda tě poznávám, Marrrr-grito!“ pitvoří se usmrkaný bratr a křiví obličej do tak křečovitě odporného výrazu, až je to legrační. Nakrčí nos, šilhá očima. „Ráda tě poznávám, Margrito Briketo!“

Ellen si ho nevšímá. „Moc se mi líbí vaše vlasy.“

„Díky,“ usměje se nová prodavačka. „Nejsou tak pěkné jako tvoje, ale stačí to. Bude to dolar čtyřicet šest.“

Dívka bere z kapsy džínů maličkou peněženku z plastu. Je to ten typ, který se zmáčkne, aby se otevřel. Uvnitř jsou dvě zmačkané dolarové bankovky a pár desetníků.

„Zeptejte se Margrity Brikety, kam přišly ty zbylé tři doláče!“ vytrubuje spratek. Je to úplný veřejný rozhlas. „Koupila si za ně časopis s Eeeeethanem Hawwwwkem na obálce!“

Ellen si ho pořád nevšímá, ale začíná se trochu červenat. Když podává přes pult dva dolary, řekne: „Ještě jsem vás tu neviděla, že?“

„Asi ne – začala jsem tu teprve minulou středu. Chtěli někoho, kdo bude dělat od jedenácti do sedmi a zůstane i přes čas, když se chlápek z noční směny opozdí.“

„No, moc ráda vás poznávám. Já jsem Ellie Carverová. A tohle je můj mladší bratr Ralf.“

Ralf Carver vyplázne jazyk a zabzučí jako vosa chycená v sklenici od majonézy. To je ale zdvořilé zvířátko, pomyslí si mladá žena s dvojbarevnými vlasy.

„Já jsem Cynthia Smithová,“ podává přes pult dívce ruku. „Vždycky Cynthia a nikdy Cindy. Zapamatuješ si to?“

Dívka přikývne a usměje se. „A já jsem vždycky Ellie, nikdy Margaret.“

„Margrita Briketa!“ křičí Ralf vítězně, jak to umí jen šestiletý harant. Zvedne ruce do vzduchu a houpe boky do stran z čiré jedovaté radosti ze života. „Margrita Briketa miluje Eeeethana Hawwwka!“

Ellen se podívá na Cynthii pohledem, který je mnohem starší než ona, vyjadřuje unavenou rezignaci a říká Vidíte, co musím vydržet. Cynthia, která také měla mladšího bratra a přesně ví, co musí Ellie vydržet, se chce zasmát, ale podaří se jí udržet vážnou tvář. A to je dobře. Tato dívka je vězněm svého času a věku, stejně jako každý jiný, což znamená, že všechno bere velmi vážně. Ellie podá bratrovi plechovku pepsicoly. „Tyčinku si rozdělíme venku,“ říká.

„Potáhneš mě v Prďáku,“ říká Ralf, když míří ke dveřím a vycházejí do oslnivého obdélníku slunce, které se dere sklem dovnitř jako oheň. „Potáhneš mě v Prďáku celou cestu až domů.“

„To určitě,“ říká Ellie, ale když otvírá dveře, bratr Spratek se otočí a potměšile se podívá na Cynthii pohledem, který říká: Počkej a uvidíš, kdo vyhraje. Jen počkej a uvidíš. Pak vyjdou ven.

Je léto, ano, ale nejen léto; mluvíme o 15. červenci. Je přímo letní špička, a jsme v ohijském městečku, kde většina dětí chodí do prázdninové církevní školy a v rámci letního programu chodí do veřejné knihovny pravidelně předčítat, a kde jeden kluk prostě musí mít malé červené autíčko, které pojmenoval (z důvodů, které zná jen on) Prďák. Jedenáct domů a jeden obchůdek se tetelí v oslnivém červencovém středozápadním jasu, dvaatřicet ve stínu, pětatřicet na slunci, je takové horko, že vzduch nad chodníkem se tetelí jako nad otevřeným spalovačem odpadků.

Blok domů směřuje od severu k jihu, domy s lichými čísly jsou na losangeleské straně ulice, domy se sudými čísly na newyorské straně. Nahoře, na západním rohu Topolové a Medvědí ulice, stojí dům číslo dvě stě padesát jedna. Brad Josephson je venku, zalévá hadicí záhony u cestičky. Je mu čtyřicet šest, má nádhernou čokoládovou kůži a dlouze svažité břicho. Ellie Carverová si myslí, že vypadá jako Bill Cosby… aspoň trochu. Brad a Belinda Josephsonovi jsou jediní černoši v bloku a blok je sakra hrdý na to, že je má. Vypadají přesně tak, jak lidé z ohijského předměstí mají rádi, když černoši vypadají, a proto je všechno v pořádku, a lidé je rádi vídají. Jsou to příjemní lidé. Všichni mají Josephsonovy rádi.

Cary Ripton, který každé pondělí odpoledne doručuje wentworthského Spotřebitele, objede na kole roh a hodí Bradovi svinuté noviny. Brad je obratně chytí rukou, ve které nedrží hadici. Nikdy se ani nepohne. Jenom natáhne ruku a hopla, už je má.

„Skvělý postřeh, pane Josephsone!“ volá Cary a šlape do pedálů z kopce s plátěným pytlem s novinami na boku. Na sobě má příliš velké triko Orlando Magic s Shaqovým číslem 32.

„Jo, ještě to mám v ruce,“ říká Brad a strká si hadici pod paži, aby si mohl otevřít týdenní katalog a podívat se, co je na přední stránce. Jistěže to budou pořád stejné krámy – soukromé výprodeje a místní trháky – ale stejně se chce podívat. Nejspíš je to v lidské povaze, říká si. Na druhé straně ulice, v čísle dvě stě padesát, sedí na zápraží Johnny Marinville, hraje na kytaru a zpívá. Jednu z těch hloupějších lidových odrhovaček, ale Marinville hraje dobře, a i když si ho nikdo nikdy nesplete s Marvinem Gayem (nebo Perrym Comoem, když na to přijde), dokáže udržet melodii a zůstat v tónině. Brada to vždycky mírně uráželo; člověk, který je dobrý v jedné věci, by se s tím měl spokojit a zbytek nechat plavat, říká si Brad.

Cary Ripton, čtrnáct let, ostříhaný na ježka, je náhradníkem v družstvu wentworthské americké ligy (Sokoli, momentální skóre 14:4 s tím, že dva zápasy ještě zbývají odehrát), hodí dalšího Spotřebitele na verandu čísla dvě stě čtyřicet devět, k Sodersonovým. Josephsonovi jsou v Topolové ulici Ti Černoši; Sodersonovi, Gary a Marielle, jsou v Topolové ulici Ti Bohémové. Na škále veřejného mínění jsou Sodersonovi každý na úplně opačném konci. Gary je v podstatě domácký typ a sousedé ho mají rádi, přestože je skoro pořád trochu líznutý. Zato Marielle… no, jak prohlásila Páj Carverová: „Pro ženy jako Marielle je jedno slovo; rýmuje se s jiným výrazem pro kočku.“

Cary hodí perfektním obloučkem od boku, Spotřebitel bouchne o dveře Sodersonových a přistane rovnou na rohožce, ale nikdo nevyjde, aby ho sebral; Marielle se uvnitř sprchuje (toho dne už podruhé; nesnáší, když je takové dusné počasí jako dnes) a Gary je vzadu, nepřítomně nakládá palivo do zahradního grilu, až do něj nacpe tolik uhlí, že by upekl bizona. Na sobě má zástěru s nápisem LÍBAT KUCHAŘE DOVOLENO. Na opékání bifteků je ještě brzo, ale připravit se můžete vždycky. Uprostřed zahrádky Sodersonových je piknikový stůl stíněný slunečníkem a na něm stojí Garyho přenosný bar: láhev oliv, láhev džinu a láhev vermutu. Láhev vermutu není ještě otevřená. Před ní stojí veliká sklenka na martini. Gary konečně skončí se zakládáním paliva, přejde ke stolu a spolkne to, co zbylo ve skleničce. Na martini si velmi potrpí a má sklony líznout se do čtyř hodin odpoledne skoro každý den, pokud nemusí učit. Dnešek není výjimkou.

„Dobrá,“ říká Gary, „vyřízeno.“ Potom se pustí do přípravy dalšího Sodersonova martini. Postupuje tak, že za á naplní svou sklenku na martini do tří čtvrtin bombajským ginem, za bé do něj vhodí Amatiho olivu a za cé ťukne pro štěstí okrajem skleničky o neotevřenou láhev vermutu.

Ochutná; zavře oči; znovu ochutná. Jeho oči, už zarudlé, se otvírají. Usmívá se. „Ano, dámy a pánové!“ povídá do tetelícího se vzduchu na zahradě. „Máme tu vítěze!“

Nad vším tím letním halasem – děti, sekačky na trávu, silná auta, postřikovače trávníku, brouci ve vyprahlé trávě v zahradě – Gary slabě slyší spisovatelovu kytaru hrající sladkou a lehkou melodii. Gary se rychle chytí, tancuje kolem kulatého stínu slunečníku se skleničkou v ruce a zpívá: „Tak mě líbej a směj se… Říkej, že na mě počkáš… Objímej mě, jako by to mělo navěky být…“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1