Josef Kainar

BÁSNĚ

Osudy / Nové mýty / Lazar a píseň / Moje blues

PRAHA — BRNO 2020

ČESKÁ KNIŽNICE

Vydávají Nadační fond Česká knižnice, Ústav pro českou literaturu

AV ČR, v. v. i., a vydavatelství Host

www.kniznice.cz

Publikace vznikla s podporou na dlouhodobý koncepční rozvoj výzkumné instituce 68378068 (ÚČL AV ČR, v. v. i.).

Ediční příprava a komentář Petr Šrámek

Vědecká redakce Jiří Holý

© Josef Kainar — dědicové c/o DILIA, 2007

Editor © Petr Šrámek, 2018

Commentary © Petr Šrámek, 2018

Cover art © Bohumír Matal — dědicové, 2018

© Nadační fond Česká knižnice, 2018

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2018

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2020 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-714-0 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-715-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-716-4 (Formát MobiPocket)

Obsah

OSUDY

Knihovna

Varhany

Z plamene

Duše dívek

Sen o láhvi a smíchu

Lazar

Karbaníci

Dopis nemocné

Sochy

Marie z Magdaly

Jsou

Železný anděl

Tis

Kateřina Sforzová

Já taky

Křídlovkář

Chromec

Adam

Lidé z rovin

Noe

Lear

Obraz (Watteau)

Balada o zvonu

Ryby

Barabáš

Krysy

Zápalky

Dítě začíná vidět

Violoncello

Poslední báseň

NOVÉ MÝTY

Stříhali dohola malého chlapečka

Výrobce drátěných vložek

Vlna 900 (Brněnský goniometr)

Dopis o stávce

Vlak s vězni

Nénie

Vycpavač

Lhůta

La belle dame sans mercy

Hudba

Po vojně

Mí známí

Slovenské lesy hluboké

Operace

Eskadra Straky

Dívky

Odjezd

Čtyři roztomilí katané

Kuna

Kdo je dlouhá léta nemocen

Vozidlo

Mladému střelci

Hubenost

Slovenská noční cesta

Bubínek

Dívka která léčí květiny

LAZAR A PÍSEŇ

Svatba

Lazar a píseň

Ve vedlejším domě

Kocourek

Budete zlá

Tácek v prstech

Pes

Napadal sníh

Dveře

Jaký to s ním bylo

Pole

Sen

Černá voda

Matka

Havířská

Domů

Kamarádi

Cesta

MOJE BLUES

Klavírní koncert

Máte dopis ve schránce

Hodinky v kapse

Báseň po jitřním rozchodu

Co unese člověk

Kytička za Vasila

Patrice Lumumba

Písnička

Ohně

Verše od vody

Dobře nám tak

Malá půlnoční hudba

BLUES

Kainovo blues

Blues o královně Kleopatře

Blues o velké jarní cestě

Blues o správném hladu

Blues o černém kožíšku

Blues o křestních listech

Blues o třech stech vlaků

a stříbrném kornetu

Odpolední venkovské blues

Blues o básničce a vlezlé ženě

Blues o ráji a sladkým bernardýnovi

Blues o jejích slzách

Bombardovací blues

Blues o tom co chceme

Komentář

Ediční zpráva

OSUDY

Poezie 1940–1943

Knihovna

Před starou knihovnou,

kde prastarý rod molů

vymírá vznešeně

a na vyčtený trud,

každý zvlášť v svazku svém,

že neznají se spolu,

pro celou hmyzí veřejnost

jen odumřelý úd,

před starou knihovnou,

kde vadnou v jedné řádce

jak družné saláty

Homér i Rabelais,

kde svazky církevní

dští mory na proklatce

růžicí liter svých

do hluché jetele,

kde otcům církevním

se pro prach těžko dýchá

a tím je zdeptána

výhoda zlatých úst,

kde chřípí voltairské

s nevolí vyčenichá

u svých dvou sousedů

koženost jejich gust,

před starou knihovnou

já klesám do dna křesla

s pocitem úlevy

a tíhou sklonku zad,

že voda stojatá

mne ještě nezanesla

do ramen poklidných

a bahnem čpících rad,

že znám svou cestu zpátky

k nedbale přečtenému

a cítím při vazbách,

jak dusí horký klíh,

a při lásce že nikdy

nerozumím všemu,

já, šťastný milenec

žen letmo přečtených.

A mám-li tady utkvít

také kdy v své řádce,

stísněný, ač přímý —

Bože, slyš můj pláč,

vyslyš prosbu moji,

aby poznali mi

podle hřbetu mého,

co jsem zač.

Varhany

U vědomí zvonoviny,

která dávno dříme

střemhlav spánek netopýrů

z trámoví dvou věží,

Matka nebes ve velkém už

snímá z lidí viny,

takže všechno, co se děje

nekalého po okolí,

mordy, smilstva, beznaděje,

krok s ní drží stěží.

Půlnoc je, a věčná lampa

znehybní a strne celá,

jako něžný holub z bronzu:

na kůru se tmí a bělá

dravec varhan číhající,

rozestřená křídla píšťal,

černé drápy v klávesnici,

ještě zbrocen od ozvěny.

Lampa schoulí matnou záři

pod svůj zarosený kříšťál.

Matka nebes na oltáři

usnula už, chrám je němý.

U vědomí zvonoviny,

která shora visí,

v hrůze z chodeb pod podlahou,

jež jsou bez konce,

tuším, že tu dýchá se mnou

ještě někdo jiný:

srdce hořké, opatrné,

kroky neslyšné svou vahou.

Ve hřbet kočky klenba strne,

ke skoku se krčí stíny.

Slyším chůzi, jak se šoulá,

k varhanám a ustane tam,

šelesty, jež podobny jsou

řeči hmyzu, hmyzím větám,

potom ruce, s dychtivostí

položené na klávesy,

devětkrát se do nich noří,

devětkrát se zase svěsí,

s krutostí, jež nemá rovné,

otálí hra na varhany:

je v tom zlo, zlo nevýslovné!

Královna spí spánkem panny.

Kantor! Stařík obličeje

zlostné malé želvy,

v límci, jenž ho svírá, škrtí,

jako úpis nečistému,

mstí se v chrámě na nevinných,

krtčí pomstu si tu hřeje:

ve varhanách zaklety má

děti, jež mu stáří trudí.

Každé v jiné píšťale je,

všechny je to kovem studí.

Svrchovaně tady vládne.

Všechny je má pod rukama.

Bystré i ty těžkopádné,

netykavé, jedináčky.

Tu pohrává si s ospalci,

hned zahřmí tím, jenž krásně umí,

dva koktavé má pod palci

při hlavním motivu,

i zchytrale se rozněžní,

varhany dojímavě šumí,

to pekařova dvojčata,

která ho ráda balamutí,

jsou jemně, jemně přiskřípnuta,

a nachraptěle s nimi zpívá

sirotek, zrzek plný rtuti.

Dochází též na repetenty.

Jsou přitištěni do bláta

výhružnou supí melodií,

již tvoří tato toccata,

ach, kantor zvrátí hlavu nazad,

a mhouří víčka blahem líná.

To štěstí nelze hadrem smazat,

ať osud na mně jak chce leží.

Třeba jak ona zvonovina,

která spí střemhlav.

Z obou věží.

Z plamene

Čtyři stěny,

na nich leží strop,

abych po podlaze mohl přecházeti,

vymýšlím-li báseň

z oněch krásných dob,

kdy se upalovávaly

mlčelivé děti,

dívky očí příliš určitých

a s vlasy jako len.

V kamnech jabko

toho ohně zbývá.

Pokleknu otevřít jim

dvířka křivá,

v zanícení svatém

z oněch dob

jim dloubnu do polen.

Podivné věci!

Za večera třeba,

na polní cestě, která vstřebá

louže po přeháňce

s hvězdným nebem v nich,

děvečka jde,

hrst sena na hrábích,

když proti ní

tak odněkud, tak z čira,

zatleská plášť, jde obličej

tmavého kavalíra.

Ne, měsíc nesvítí víc,

než je třeba.

A tichá cesta polem vstřebá

kaluže, důlky, děvečku

i s hvězdným nebem v ní.

— — —

Celý svět — vůně nákrčníku.

A pod šňůrou

malinkých vzlyků

ta dívčí šíje, nalomena,

zapadne v pláště večerní.

Podivné věci!

Nedělního jitra

v chrámu, kam okny prosvítá

sto bílých šíjí

světic v mlze zvenčí,

hlas v hrdle, Bože, ztrácí ta,

jež tmou je navždy přikryta

vzácného kavalíra,

ruka se nechce křižovat,

je vlhká a jen svírá

pět malých nehtů růžových

do hnízda ve dlani,

děvečku pálí pod šatem

zlý náhrdelník vzlyků.

V kadidle vůně, peruť mdlá,

tah vůně nákrčníku...

— — —

Čtyři kouty,

mezi nimi stůl,

abych líné lokty

měl oč opírati,

tího.

Jako báseň má

i kamínka

praskají z posledního,

jako báseň má

i pověsti

se v růstu šera tratí.

Z příběhu doby vzdálené

posuněk něhy z plamene

zahlédnu, než se vstřebá.

Podivné věci!

V samotách —

a za večera třeba —

Duše dívek

Rád sedá nad svou zahradou

za krásných mroucích večerů,

a cítí v nohou zkřížených,

jak sladce trne čas.

Své bubláky už pozamykal.

Je růží sen též spánkem volat.

A slyší,

jak by travou smýkal

za vlasy ženu s tělem vůně

únosce, jenž ji nemoh zdolat.

Už jenom hlína víčko zvedá,

když maceška se klube v bělmu.

V úrovni pat, z níž napověda

poslední výkřik šeptá herci,

který on znal, a nevyšel mu.

A jiřiny, ty parukářky,

pyšné a k staru vodnatelné

brebentí tmou své věčné nářky.

Že nic než bolest, rusá bolest

na lidskou hlavu lépe nelne.

Pro hvězdný pohřeb pod jabloní

chocholů černých pak je třeba.

Vetkli v lebky nočních koní.

A všechny, všechny tulipány

pohřební chůze rozkolébá.

Rád sedá nad svou zahradou

za ještě teplých večerů,

jak lovec někdy přisedá

nad ještě teplou zvěř.

A stane se, že z jižní zídky

jemně to stokrát zaharaší.

Kapsářem staré jasnovidky.

To hrách se plaší, hrách se plaší!

Dejte si pozor, jděte z cesty! —

Muž do dlaní se pousmál.

Potom však, když mu harašení

tři noci zní, a konce není,

když místo vody na Tritona

bubnuje hrách, až na fontáně

úsměvný obr jaksi stoná,

marně se něžným hrachobitím bráně,

napadne ho, že tehda za tmy

ne lusky tak se rozehrály,

jako spíš duše, duše dívek

vydaly naléhavý hlas:

sladkavá něha luštěniny,

řečtina nejspíš, s hráškem sliny,

za zoubky mladé Danaidky,

jež pohřbena zde v patách zídky

veškeré muže pomlouvá.

Anebo jinak: drobné vzněty,

tančící vánek, kastaněty,

střevíčky lusků,

a to všechno

pro nic, a vždycky pro kohosi.

Neboť ať v pravém nebo v levém,

v střevíčku dívky duši nosí.

A kdyby jen tu svou. —

Muž polkne.

Nutí se myslet na bubláky.

Jedna z těch dívek ve střevíčku

i jeho duši

nosí taky.

Sen o láhvi a smíchu

Ó, byl jsem lahví,

lahví v Oceánu,

z kapsy jsem čouhal

tomu opilci.

A jak mu kabát zelený

šel v tu, hned v onu stranu,

když mladý delfín z rozvery

mu chňapal po límci,

já poslušně se nakláněl

a na to ukazoval,

nač pán můj,

můj pán Oceán,

si právě usmyslel:

— Toto je voda,

voda šupinatá,

toto je Bůh,

tam racka jedí vši,

a támhle z vlny

jako z kopce zlata

vyhodil kdo

pět starých podešví —

nebo to rybky

vzlétly do vzduchu?

— já takovou jsem dostal po uchu,

že byste zplakali nad potrestaným žáčkem,

který svým

zeleným ukazováčkem

ukázal vedle,

když si zamanul.

Já lahví jsa jsem mnoho poznal hoře…

Ale když světec nebo kdo,

jenž kráčel středem moře,

klopýtl o mne ztráceje

svou povětrnou hůl,

řval smíchem můj pán Oceán

až ode dna se boře,

ucintán v pěnách válel se

a já se válel v něm.

On ústy byl,

já zubem v nich,

leč jeden hlas

a jeden smích

jsme byli ve snu oba.

A nic, nic tady na světě

se tomu nepodobá.

Lazar

Také svaté dějepravy

čeká osud oslích uší.

Buďže chtějí vézti Pána

branou města Jeruzalém,

buďže chlapec o polednách

rád v nich listuje.

Na půdě sám, v hradbách nůší,

odcizen, prst v nose malém,

pod šerými pohrabáči,

každý z nich, mnich dávno vyschlý

prázdný pohled po něm stáčí,

v tichu nehnutém

a v dusnu

vlas po vlase objevuje

krále, osly, publikány,

tamaryšky, hrobní sluje,

krásné anděly i džbány,

vlas po vlase,

tak jak vedl

jehlu v mědi

mistr Doré.

Druhý den, když příliš zrána

hnízdo snů mu po svém zřídí

kukačka dřevěná,

zvedá se, jak Lazar zved se,

jako Lazar nenávidí,

— kdo ví, zda tma Lazarova

neměla též pruhy rudé,

rudé pruhy selských peřin,

kdopak ví,

já tomu věřím.

A co tehda. Dodnes ještě,

když se láska, velká láska,

na mém srdci ulebedí,

zespoda van listí zvedne,

odkudsi sem ze tmy hledí

mrtvé peří, nechuť stará,

a já, jenž jsem sebe přečkal,

myslívám si na Lazara.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

OSUDY

Knihovna

Varhany

Z plamene

Duše dívek

Sen o láhvi a smíchu

Lazar