Stephen King

BEZNADĚJ

Copyright © 1996 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: DESPERATION

Translation © Linda Bartošková, 1998

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-207-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-208-2 (mobi)

C  A  R  T  H  E  R  U    W  I  T  H  E  Y  O  V  I

Krajina jeho poezie byla stále pouští…

S a l m a n   R u s h d i e

S A T A N S K É   V E R Š E

P  O  D  Ě  K  O  V  Á  N  Í

Patří zejména čtyřem lidem: Richi Haslerovi z Důlní společnosti Magma; Williamu Winstonovi, episkopálnímu pastorovi; Chucku Verrillovi, mému dlouholetému (a trpícímu, jak by asi dodal) vydavateli; Tabith Kingové, mé manželce a nejostřejšímu kritikovi. Zbytek už znáš, Stálý čtenáři, tak to dopovíme společně, ano? Za to, co je dobře, děkuji jim, za to, co je špatně, můžu já.

S.  K.

Č   Á   S   T     I

S i l n i c e   5 0:

V   d o m ě  v l k a,

v   d o m ě   š k o r p i ó n a

K  A  P  I  T  O  L  A    1

1

„Fuj! Kristepane! To je hnus!“

„Co je, Mary, co se děje?“

„Copak jsi to neviděl?“

„Co jsem měl vidět?“

Podívala se na něj a on si v prudkém pouštním slunci všiml, že nějak pobledla, jenom na tvářích a na čele, kde ji ani opalovací krém s vysokým číslem faktoru nedokázal úplně ochránit, jí zůstaly stopy zarudnutí. Měla velmi světlou pleť a lehce se spálila.

„Na té značce. S omezením rychlosti.“

„Co s ní bylo?“

„Byla na ní mrtvá kočka, Petře! Přibitá nebo přilepená nebo co.“ Dupl na brzdový pedál. Mary ho okamžitě popadla za rameno. „Ať tě ani nenapadne se vracet.“

„Ale –“

„Ale co? Chceš si ji vyfotit? V žádném případě, José. Jestli se na ni budu muset podívat ještě jednou, pozvracím se.“

„Byla ta kočka bílá?“ Ve zpětném zrcátku viděl značku zezadu – asi tu s omezením rychlosti, o které mluvila – ale nic víc. A když ji míjeli, díval se jiným směrem, na jakési ptáky, kteří letěli k nejbližšímu klínu hor. Přísné dodržování pravidla, že řidič věnuje pozornost pouze dění na vozovce, se tu nedalo brát doslova; Nevada nazývala tento úsek silnice číslo 50 „Nejopuštěnější trasou v Americe“, a podle názoru Petra Jacksona dokonale názvu odpovídala. Byl ovšem z New Yorku a uznával, že třeba začíná trpět kumulativní přestrašeností. Pouštní úzkostí, strachem z volného prostoru nebo něčím takovým.

„Ne, byla mourovatá,“ řekla. „Co na tom záleží?“

„Myslel jsem, že jsou tady v poušti třeba satanisté,“ prohodil. „Tady by se to mělo hemžit různými pochybnými týpky, přece to říkala Marielle, ne?“

„Použila výraz ,svéráz‘,“ upřesnila Mary. „,Střední Nevada je plná svérázných lidí.‘ Tak nějak to povídala. Gary tvrdil skoro totéž. Ale co jsme přejeli hranice Kalifornie, neviděli jsme vůbec nikoho –“

„No, ve Fallonu –“

„Pumpy nepočítám,“ přerušila ho. „Ale i tam ti lidé…“ Vyslala k němu divný, bezmocný pohled, který u ní v poslední době už skoro nevídal, i když řadu měsíců po potratu byl dost běžný. „Proč žijí zrovna tady, Petře? Chápu ještě tak Vegas a Reno… třeba i Winnemuccu a Wendover…“

„Lidi, kteří tam jezdí z Utahu hrát, mu říkají Wendover Ober,“ zasmál se Petr. „Říkal mi to Gary.“

Nevšímala si ho. „Ale zbytek státu… ti lidi, kteří tu žijí, proč sem přišli a proč tu zůstávají? Já vím, že jsem se narodila a vyrůstala v New Yorku, takže to asi nemůžu chápat, ale –“

„Víš určitě, že to nebyla bílá kočka? Nebo černá?“ Mrkl znovu do zpětného zrcátka, ale při sto kilometrech za hodinu se už dopravní značka ztratila na pozadí písku, trnitého křoví a jednotvárně hnědého úpatí kopců. Objevilo se však za nimi další auto; zahlédl záblesk, jak se horké slunce odrazilo od čelního skla. Asi míli za nimi. Možná dvě.

„Ne, mourovatá, už jsem ti říkala. Odpověz mi. Co jsou daňoví poplatníci ve střední Nevadě zač a co se jim zde nabízí?“

Pokrčil rameny. „Zase tolik daňových poplatníků tu není. Největší město na silnici číslo 50 je Fallon, žijí v něm hlavně farmáři. V průvodci stojí, že tu postavili přehradu, takže můžou zavlažovat. Většinou se tu pěstují cukrové melouny. A mám dojem, že je tu poblíž vojenská základna. Věděla jsi, že ve Fallonu byla zastávka Pony Expresu?“

„Já bych odjela,“ řekla. „Sebrala bych si svoje melouny a už bych mazala.“

Pravou rukou ji letmo pohladil po levém prsu. „To jsou moc pěkné melouny, madam.“

„Díky. Jenomže Fallon nestačí. V žádném státě, kde kolem není vidět žádné stavení nebo aspoň strom a kde se přibíjejí kočky na dopravní značky, tam bych nevydržela ani minutu.“

„No, je to jiným pásmem vnímání,“ řekl opatrně. Někdy nedokázal rozlišit, kdy Mary mluví vážně a kdy si jenom ulevuje, a toto byl ten případ. „Jsi člověk, který vyrůstal v městském prostředí, a poušť je prostě mimo tvoje pásmo, nic víc. Moje pásmo je taky jinde, když už jsme u toho. Mně stačí vystrašit už jenom to nebe. Co jsme ráno vyjeli, cítím, jak se na mě shora tlačí.“

„Já taky. Je ho prostě strašně moc.“

„Lituješ, že jedeme tudy?“ Pohlédl do zpětného zrcátka a uviděl, že vozidlo za nimi se přiblížilo. Nebyl to náklaďák, jaké potkávali za Fallonem (a všechny mířily opačným směrem, na západ), ale osobní auto. A pořádně si to hasilo.

Mary chvíli přemýšlela, pak zavrtěla hlavou. „Nelituju. Ráda jsem zase viděla Garyho a Marielle, a jezero Tahoe –“

„Bylo nádherné, že?“

„Neuvěřitelné. Dokonce i tohle…“ Mary se podívala oknem ven. „Nepostrádá to jistou krásu, to neříkám. A asi si to budu pamatovat celý život. Ale…“

„… naskakuje z toho husí kůže,“ dokončil. „Aspoň pokud je člověk z New Yorku.“

„To máš sakra pravdu,“ řekla. „Městská zóna vnímání. A i kdybychom jeli po dálnici I-80, pořád je to poušť.“

„Jo. Vítr tu akorát honí chomáče suchého laskavce.“ Znovu se podíval do zrcátka, ve slunci se zableskla skla brýlí, které nosil při řízení. Auto, jež je dohánělo, bylo policejní, a jelo aspoň stotřicítkou. Petr uhnul co nejblíž ke krajnici, až kola na pravé straně začala drncat po štěrku a odhazovat prach.

„Petře? Co děláš?“

Další pohled do zrcátka. Velký chromovaný chladič se rychle blížil a obdélníkový odraz slunce byl tak prudký, že Petr musel přimhouřit oči… ale všiml si, že auto je bílé, což znamenalo, že nejde o státní policii.

„Dělám se nejmenším na celém světě,“ řekl Petr. „Maličkým nenápadným zvířátkem. Za námi jede policajt a má naspěch. Možná že honí toho –“

Policejní auto se přehnalo kolem, až se acura, vůz, který patřil Petrově sestře, ve vzduchovém nárazu rozhoupala. Auto bylo opravdu bílé a zaprášené od klik u dveří až po kola. Na boku byl znak, ale auto zmizelo tak rychle, že si ho Petr sotva stačil všimnout.

„– toho chlapa, který přibil tu kočku na dopravní značku,“ dokončil Petr.

„Proč jede tak rychle a nemá přitom zapnutý maják?“

„Kvůli komu by ho zapínal?“

„No,“ znovu se na něj tak divně podívala, „třeba kvůli nám.“

Nadechl se k odpovědi, ale pak ústa zase zavřel. Měla pravdu. Ten policajt je musel viděl nejméně stejně dlouho, jako ho viděli oni, možná déle, tak proč potom nezapnul světla a maják, byť jen pro jistotu? Petr měl samozřejmě dost rozumu na to, aby policistovi uhnul, jak to jen šlo, ale stejně –

U policejního auta se najednou rozsvítila brzdová světla. Petr bez přemýšlení také dupl na brzdu, i když už předtím zpomalil na devadesát a policejní auto bylo dost daleko před nimi, takže nemohlo dojít ke srážce. Potom policejní auto zajelo do druhého pruhu.

„Co to dělá?“ zeptala se Mary.

„Fakt nevím.“

Jenže věděl: policista zpomaloval. Z raketové stotřicítky nebo stočtyřicítky zpomalil na sedmdesát. Petr se zamračil, nechtěl ho dojet, i když nevěděl proč, a proto zpomalil také. Ručička na tachometru Deirdřina auta klesla k šedesátce.

„Petře?“ ozvala se Mary polekaně. „Petře, mně se to nelíbí.“

„Nic se neděje,“ řekl, ale bylo to tak? Hleděl na policejní auto, které se před nimi už vyloženě ploužilo, a uvažoval. Snažil se zahlédnout, kdo sedí za volantem, ale nic neviděl. Zadní okno bylo zanesené pouštním prachem.

Brzdová světla, také zaprášená, krátce blikla a auto zpomalilo ještě víc. Teď jelo nejvýš padesátkou. Chomáč pouštního laskavce se vkutálel na silnici a radiálky policejního auta ho rozdrtily. Zůstal za autem jako rozplácnuté hnízdo zlámaných prstů, jak Petru Jacksonovi připadalo. Najednou se vylekal, vlastně se ho skoro zmocnila hrůza, ale pořád neměl nejmenší ponětí proč.

Protože Nevada je plná svérázných lidí, říkala Marielle a Gary souhlasil, a takhle se svérázní lidé chovají. Jedním slovem pitomě.

To byly samozřejmě žvásty, tohle nebylo nic pitomého, aspoň nijak zvlášť, ale stejně –

Brzdová světla policejního auta ještě jednou zablikala. Petr zareagoval tím, že také šlápl na brzdu, aniž by jen vteřinu přemýšlel nad tím, co dělá, a pak se podíval na tachometr a viděl, že ručička klesla na pětatřicítku.

„Co chce, Petře?“

Teď už to bylo celkem jasné.

„Chce se znovu dostat za nás.“

„Proč?“

„To nevím.“

„Proč prostě nezajede ke krajnici a nenechá nás projet, jestli nás chce pustit?“

„To taky nevím.“

„Co budeme –“

„Samozřejmě pojedeme dál.“ A potom, naprosto bezdůvodně, dodal: „Nakonec my jsme tu pitomou kočku ke značce nepřibili.“

Šlápl na plyn a okamžitě začal zaprášený vůz, který se teď ploužil nanejvýš patnáctikilometrovou rychlostí, dohánět.

Mary ho popadla za rukáv modré košile tak prudce, že cítil přes látku její krátké nehty. „Ne, nedělej to.“

„Mary, nemám zrovna moc na vybranou.“

Ale taková diskuse už stejně neměla smysl, protože už při řeči auto předjížděl. Deirdřina acura se dostala po bok uprášenému bílému caprici, pak ho minula. Petr se podíval do obou bočních skel, ale viděl jen velmi málo. Obrys velké postavy, mužské postavy, to bylo asi tak všechno. Plus pocit, že řidič policejního vozu se na něj také dívá.

Petr pohlédl na znak na dvířkách u spolujezdce. Teď měl čas si přečíst nápis: POLICEJNÍ OBVOD MĚSTA BEZNADĚJ, stálo zlatými písmeny pod městským znakem, ve kterém si podával ruku horník s jezdcem.

Beznaděj, pomyslel si. To zní povzbudivě.

Jakmile auto předjel, policista se znovu zařadil za něj a zrychloval, tak aby se držel acuře na nárazníku. Takhle jeli asi třicet nebo čtyřicet vteřin (Petrovi to však připadalo mnohem déle). Potom se na střeše caprice rozsvítily modré majáky. Petrovi kleslo srdce, ale nijak ho to nepřekvapilo. Vůbec ne.

2

Mary se ho pořád držela, a když Petr zabočil ke krajnici, znovu mu zaťala prsty do ramene.

„Co to děláš? Petře, co to děláš?“

„Zastavuju. Rozsvítil světla a dojíždí mě.“

„Nelíbí se mi to.“ Mary se nervózně rozhlédla. Nebylo tu však nic k vidění, jenom poušť, úpatí kopců a míle modrého nebe. „Co jsme provedli?“

„Nejspíš překročili rychlost.“ Díval se do bočního zrcátka. Nad slovy POZOR, PŘEKÁŽKY MOHOU BÝT BLÍŽ, NEŽ SE ZDÁ pozoroval, jak se rozlétla zaprášená bílá dvířka u řidiče. Švihem se vynořila noha v khaki. Noha byla obrovská. Když muž, kterému patřila a který za ní následoval, zabouchl dveře vozu a posadil si na hlavu klobouk (Petra napadlo, proč ho v autě nenosí: nevešel by se pod střechu), otočila se Mary, aby se taky podívala. Spadla jí brada.

„Pane Bože, je obrovský jako fotbalista!“

„To nejmíň,“ řekl Petr. V duchu zhruba vypočítal, že pokud je střecha auta asi metr padesát od země, potom policista, který se přibližoval k Deirdřině acuře, musí měřit nejméně sto devadesát pět centimetrů. A určitě má sto třicet kilo. Možná sto padesát.

Mary pustila Petra a přimáčkla se ke svým dveřím, co nejdál od blížícího se obra. Policista měl na jednom boku pistoli velikou stejně jako zbytek, ale ruce měl prázdné – žádný blok, žádná sbírka předpisů. Petrovi se to nelíbilo. Nevěděl, co to znamená, ale nelíbilo se mu to. Za celou svou řidičskou kariéru, která obnášela čtyři pokuty za překročení rychlosti v mladistvém věku a jednou za pití (po vánočním večírku na fakultě před třemi lety), se k němu ani jeden policista nepřibližoval s prázdnýma rukama, a Petrovi se to rozhodně nelíbilo. Srdeční tep, už tak rychlejší než normálně, se zrychlil ještě víc. Srdce mu sice ještě nebouchalo jako zvon, aspoň zatím, ale Petr cítil, že by bouchat mohlo. Že by je úplně klidně mohl najednout cítit až v krku.

Blbneš, to přece víš, ne? nabádal se v duchu. Překročení povolené rychlosti, nic víc, obyčejná pokuta. Omezená rychlost je sice vtip a všichni vědí, že je to jenom vtip, ale tenhle chlap má asi určitou kvótu, kterou musí splnit. A když dojde na pokuty, přespolní jsou ti správní hejlové. To taky víš. Takže… jak se jmenuje to staré album od Van Halen? Sežerte je s úsměvem?

Policista se zastavil vedle Petrova okénka, přezka opasku typu Sam Browne s překřížením na hrudi se ocitla v úrovni Petrových očí. Policista se nesklonil, jen zvedl pěst (Petrovi připadala velká jako rodinné balení konzervované šunky) a trochu s ní zakroužil.

Petr si sundal kulaté brýle bez obrouček, zastrčil je do kapsy a stáhl okénko. Uvědomoval si, že Mary na vedlejším sedadle rychle oddechuje. Jako by skákala přes švihadlo nebo se třeba milovala.

Policista pomalu, plynule a hluboce podřepl, takže se jeho velikánský a bezvýrazný obličej ocitl v zorném poli Jacksonových. Přes čelo mu ležel stín, vrhaný tuhým okrajen traperského klobouku. Pleť měl nepříjemně růžovou, Petra napadlo, že ten chlap je sice velký, ale se sluncem si neporadí o nic líp než Mary. Oči měl světle šedé, přímé, ale nebylo v nich ani stopy po nějakém citu. Petr aspoň žádnou nepostřehl. Cosi ho však praštilo přes nos. Nejspíš Old Spice.

Policista na něj krátce pohlédl a pak už pohledem klouzal po vnitřku acury, nejdřív obhlédl Mary (typ americké manželky, běloška, pěkná tvář, dobrá postava, málo najeto, žádné viditelné jizvy), potom se podíval na fotoaparáty, tašky a odpadky na zadním sedadle. Odpadků ještě neměli mnoho; odjeli z Oregonu teprve před třemi dny a z toho den a půl strávili u Garyho a Marielle Sodersonových, kde poslouchali staré desky a mluvili o starých časech.

Policistovy oči se zastavily na vytaženém popelníku. Petr si domyslel, že policajt hledá nedopalky marihuany, čenichá, jestli se ve vzduchu nevznáší aroma marjánky nebo hašiše, a trochu se mu ulevilo. Jointa neměl skoro patnáct let a kokain nikdy nezkoušel, a pití skoro nechal po té výstraze po vánočním večírku. Vůně cizího konopí občas na rockovém koncertě, to byla v těchto dnech jeho nejtěsnější zkušenost s drogami, a Mary se s nimi nenamáhala vůbec – občas sama sebe nazývala „drogovou pannou“. Ve vytaženém popelníku bylo jen pár zmuchlaných obalů od ovocných žvýkaček a na zadním sedadle nebyly žádné otevřené pivní plechovky nebo láhve od vína.

„Pane policisto, já vím, že jsem jel trochu rychle –“

„Hodil jste cihlu na pedál, co?“ zeptal se policista příjemně. „Pane jo! Ukázal byste mi řidičský a technický průkaz, pane řidiči?“

„Jistě.“ Petr vytáhl ze zadní kapsy peněženku. „To auto ale není moje. Patří mé sestře. Vezeme jí ho zpátky do New Yorku. Z Oregonu. Byla v Reedu. Na vysoké v Reedu, v Portlandu.“

Uvědomil si, že blábolí, ale nedokázal s tím nic dělat. Bylo zvláštní, jak vás policajti dokážou dokopat k takovému slovnímu průjmu, jako byste vezli v kufru rozčtvrcenou mrtvolu nebo unesené děcko. Vzpomněl si, že totéž se mu stalo, když ho zastavil policista na obchvatu na Long Islandu po tom vánočním večírku, Petr tehdy mlel úplně stejně, bla-bla- -bla, a ten policista celou dobu nic neříkal, nejdřív si zúřadoval papíry a potom zkontroloval obsah soupravy s malým modrým plastovým analyzátorem dechu.

„Mary? Vytáhla bys techničák z přihrádky na rukavice? Má takový umělohmotný obal, je u něho i pojistka.“

Nejdřív se nepohnula. Viděl ji koutkem oka, jak tam nehybně sedí, zatímco on otevíral peněženku a začal hledat řidičák. Měl by tam přece být, v jednom tom oddělení se slídovým okénkem hned před přihrádkou na bankovky, nemohl ho přehlédnout. Jenže řidičák tam nebyl.

„Mary?“ zeptal se znovu už trochu netrpělivě a znovu trochu vystrašeně. Co když ten pitomý řidičák někde ztratil? Třeba mu upadl na zem u Garyho, když přendával krámy (vždycky se zdá, že v kapsách nosíte spoustu krámů, když cestujete) z jedněch džínů do druhých? Samozřejmě se to nestalo, ale copak by nebylo prostě typické, kdyby –

„Můžeš mi pomoct, Mary? Najdeš ten blbej techničák? Prosím tě?“

„Co? Jistě, hned.“

Předklonila se jako nějaké staré, zrezavělé zařízení, probuzené k životu nečekaným elektrickým impulsem, a otevřela přihrádku na rukavice. Začala se v ní přehrabovat a chvílemi něco vytáhla (nedojezený balíček jídla, magnetofonovou kazetu, která v Deirdřině přehrávači utrpěla potrat, mapu Kalifornie), aby se dostala až dozadu. Petr viděl na jejím levém spánku drobné krupičky potu. Pírka krátkých černých vlasů měla potem vlhké, i když ventilátor klimatizace jí foukal chladný vzduch přímo do obličeje.

„Nemůžu ho –“ začala, ale vzápětí se ozvala se zřetelnou úlevou: „Á, tady je.“

Petr zároveň pohlédl do přihrádky v peněžence, kde měl navštívenky, a uviděl svůj řidičák. Nevzpomínal si, že ho tam dával – proč by to kristepane dělal? –, ale byl tam. Na fotografii vypadal nikoli jako asistent katedry angličtiny na Newyorské univerzitě, ale jako nezaměstnaný pomocný dělník (nebo třeba masový vrah). Přesto to byl on, nepochybně on, a Petr cítil, jak se mu zvedá nálada. Měli svoje papíry, Bůh byl na nebesích, všechno na světě bylo v pořádku.

A kromě toho, pomyslel si a podal policistovi průkaz, nejsme přece v Albánii. Možná nejsme ve své zóně vnímání, ale rozhodně nejsme v Albánii.

„Petře?“

Otočil se, vzal si obálku, kterou mu Mary podávala, a mrkl na ni. Pokusila se mu oplatit také úsměvem, ale moc to nevyšlo. Poryv větru mrskl pískem o bok auta. Drobná zrnka zapíchala Petra do tváře a on přivřel oči. Najednou chtěl být nejméně dva tisíce mil daleko od Nevady. Jedno, kterým směrem.

Vzal Deirdřin technický průkaz a podal ho policistovi, ale ten se ještě díval do řidičáku.

„Vidím, že jste dárce orgánů,“ řekl policista, aniž zvedl oči. „Opravdu si myslíte, že je to moudré?“

Petr upadl do rozpaků. „No, já…“

„To je technický průkaz, pane řidiči?“ zeptal se policista úsečně. Teď hleděl na kanárkově žlutý list papíru.

„Ano.“

„Laskavě mi ho podejte.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

ČÁST I

K A P I T O L A 1

ČÁST II

ČÁST III

ČÁST IV