Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Jen Frederick: Chci tě

Vydání první

Copyright © 2018 by Jen Frederick

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2321. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Want You

Český překlad © 2020 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Photo © Thomas Mathew Photography

Cover Design by Meljean Brook

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0368-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0369-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Jen Frederick

CHCI TĚ

Věnováno Claire,

jsme na téhle cestě společně.

Poděkování

Nebudu lhát. Psaní umí být pěkně těžké a tenhle rok bych bez přátel vůbec nezvládla. Potřebovala jsem všechna povzbudivá slova, která pro mě měli.

Eagle, jinými slovy Aquila Editing: Měla jsi se mnou a s mými chybami obrovskou trpělivost. Díky, že jsi mi pomohla upravit rukopis do co nejlepší finální podoby. Všechny chyby, které v něm zůstaly, padají na moji hlavu.

Anně Sowardsové a Christině Hobbsové: Sledovat s tebou novinky o BTS je ten nejlepší duševní lék na světě.

Claire Contrerasové: Proč nám trvalo tak dlouho, než jsme se poznaly? Tahle kniha by bez tvého každodenního povzbuzování vůbec nevyšla. Jen se dál pobízejme, ať ten nakladatelský kopec zdoláme.

Jessice Clareové. Den bez e-mailu od tebe není dobrý den.

Jeanette Mancineové: Nedokážu říct, jak moc si cením toho, že jsi byla ochotná přečíst tuhle knihu po kapitolách, tvého přátelství si však cením ještě víc.

Lee Robinsonové: Děkuju, že chápeš i to, co se nedokážu přimět vyslovit.

Mel Kingové: Už to, že žiješ, je obrovský dar.

Meljean Brookové: Tvoje kreativita a tvůrčí psaní mě nikdy nepřestanou fascinovat. Díky tvojí kritice prvního rukopisu vznikla tahle mnohem lepší kniha. Netuším, jak to děláš, že jsi ve všem tak skvělá. Děkuju za obálku. Je boží.

Nicole: Nevím, jak jsem bez tebe mohla kdy fungovat. Děkuju, že mi pomáháš starat se o moje podnikání.

ČÁST I.

1. kapitola

LEKA

Škráb.

Škráb.

Krysa, pomyslím si. Ohlédnu se nalevo, abych si to potvrdil. Moje práce závisí na tichosti a mrštnosti.

Místo malého zvířete uvidím malou holku, jak se krčí v koutě hned za dveřmi zchátralého cihlového bytového domu, u kterého se schovávám. Za ní se zvedá velký dřevěný plot, který uzavírá uličku. Velké oči se jí lesknou strachem.

Přitáhne si nohy blíž a znovu tak vydá ten zvuk. Její špinavé, odrbané tenisky dřou štěrk o chodník.

Oba tajíme dech a dlouho na sebe zíráme. Nevím, na co myslí ona, ale já v ponožce nahmatám nůž. Dokázal bych to? Přejedu palcem po rukojeti a představím si, jak zvedám nůž k dívčině hrudi. Nechám ruku klesnout.

Ne.

Na tohle nemám koule.

Místo toho přitisknu prst na rty. Pšššš, varuju ji mlčky.

Potřebuju, aby zůstala zticha. Špinavou rukou si zakryje pusu a přikývne. Věřit jí je riskantní. Mohla by mi všechno neúmyslně pokazit. Nebo by mohla schválně začít křičet a prozradit mě. Naposledy se na ni tvrdě zadívám a znovu vykouknu zpoza rohu.

Strážník Debil stojí zády ke mně. Osahává šlapku. Ze svého místa nepoznám, jestli s ním šla dobrovolně, nebo mu to jenom trpí. Většina poldů, co pracujou v týhle části města, strká péro do místních kurev bez placení. Napovídají jim, že je to platba za to, že je neodtáhnou na stanici a nenahlásí je.

Je mi těch tvrdě pracujících holek líto. Tlačí se to na ně z obou stran – od pasáků i policajtů. A kdyby pasáci zjistili, že jejich holky roztahujou polišům zadarmiko, zatraceně za to zaplatěj. Ze všech lidí, co se potulujou po ulicích, jsou na tom děvky nejhůř.

Ne. Škrtněte to. Ještě hůř než holky na tom jsou prodejní kluci. To je ta nejhorší skupina. V gangu Smradlavýho Stevea buď sloužíte svému účelu vestoje, nebo na zádech a jedinou cestu ven představuje kulka mezi oči. Otočím stříbrný kotouč mezi prsty. Dobře, že mám určitý talent, jinak bych měl mozoly na kolenou, a ne na rukou.

Cinknutí kovu o kov mi dá signál. Mám zelenou. Strážník Debil si rozepne opasek a shodí kalhoty. Spadnou mu pod ten jeho bílý chlupatý zadek. Tlustými prsty nahmatá lem sukně té holky. Vyrazím, držím se ve stínech. Je v ní, než k němu stihnu přiběhnout. Nebo teda přiráží aspoň do něčeho, a tak si nevšimne, že mu z opasku zmizela policejní vysílačka.

Ani šlapka si toho nevšimne. Oči má zavřený. Nejspíš myslí na něco hezkýho, co jí pomůže přežít tenhle mizernej šuk.

Trénoval jsem, proto mi netrvá ani půl minuty, než vysílačku otevřu, vložím do ní štěnici a vrátím ji zpátky do pouzdra. Dalších třicet vteřin mi trvá, než se vrátím do stínů za kontejnerem. Což je dobře, protože strážník Debil se očividně zmůže sotva na tři přírazy. Uličku zaplní jeho hlasité uspokojené zasténání.

Mrknu na holku, tváří se zmateně. Něco mi ústy naznačí. Neumím odezírat ze rtů, proto zacouvám, až do ní narazím. Skloním hlavu a ukážu na svoje ucho.

Nakloní se ke mně a tak lehounce, že její dech ani necítím na kůži, zašeptá: „Je ten pán zraněný?“

Zavrtím hlavou. Odtáhne se a svraští drobné obočí.

Ozve se plesknutí ruky o maso. Vykouknu zpoza kontejneru a vidím, že tu šlapku jenom plácl po zadku, a ne do tváře.

„Zatraceně, Patty, jsem se kvůli tobě udělal moc rychle,“ postěžuje si, zatímco si natahuje kalhoty. „Příště si klekneš a pořádně mi ho vykouříš. Je to jasný?“

Patty mu něco odpoví, mluví ale moc tiše na to, abych rozeznal jednotlivá slova. Nejspíš mu řekla ano nebo něco podobnýho, protože strážník Debil ji znovu plácne po zadku a zapne si zip.

„Hodná holka. Příští týden u nás nastoupí zelenáč. Nelez za ním, dokud ti neřeknu. Jasný?“

Tentokrát přikývne.

„Nevíme, jestli je na tohle, nebo ne. Jestli ne, tak to bude asi zasranej buzerant, ale tvůj chlap prodává i kluky, že jo?“

Patty pokrčí rameny. „Nevím, o čem to mluvíš. Pracuju sama na sebe,“ odpoví mu.

Strážník Debil ji popadne za bradu. „Ještě jednou mi zalži a nedopadne to s tebou dobře.“

Patty se mu vytrhne – což je podle mě pěkně pitomej nápad. Je štíhlá a drobná. Jen hromádka párátek, které drží pohromadě napnutá látka. Polda to vidí stejně. Udeří ji do břicha. Holka se zlomí v pase, uličku naplní její bolestný výkřik. Ruce se mi sevřou v pěsti, žaludek se mi kroutí vlastní bezmocí, nejsem ale žádný hrdina. Jestli vyrazím Patty na pomoc, skončím za katrem.

Na zádech cítím, jak mě někdo tahá za triko. Otočím se. Holčička svírá látku mého trika v pěsti. Třese se jako osika. Vykroutím jí prsty a ostře zavrtím hlavou. Nesmí na mně viset, ani mě rozptylovat. Zacouvá do stínů, je z ní úplná hromádka neštěstí.

Mám z toho výčitky, ale lítost je luxus, který si nesmím dovolit – nikdy jsem si ho nesměl dovolit.

Obrátím pozornost zpátky k policajtovi. Ten pro nás představuje největší nebezpečí. Polda vytáhne Patty za vlasy na nohy. Od očí jí stékají černé šmouhy a červenou barvu na rtech, kterou poldu upoutala, má teď jako klaun rozmazanou kolem pusy.

„Budeš se příští týden chovat k mýmu zelenáčovi, jak se patří?“ zeptá se jí.

Patty poslušně přikývne.

„Dobře.“ Naposledy ji tvrdě zatahá za vlasy a pak už ji pustí. Holka klopýtne, ale udrží se na nohou. „A příště si vyčisti ty svoje zatracený zuby. Chutnáš jak zasranej popelník.“

Otře si rty rukou. Ten úchyl strčil ptáka do Patty, a teď je naštvanej kvůli tomu, jak chutná její pusa. To je prostě na palici. Upraví si opasek, krátce jí kývne a odejde. Jeho boty vydávají křupavý zvuk, zatímco pochoduje k ústí uličky.

Patty počká, než polda zmizí za rohem, a rozběhne se pryč.

Dám jí chvíli náskok, než se vyplížím ven. Holčička za mnou vystrašeně vyjekne.

„Jenom chci zjistit, jestli je vzduch čistý. Vrátím se. Slibuju.“

Ve velkých tmavých očích se jí lesknou slzy. Netuším, kolik jí je, ale už teď ví jednu důležitou věc. Většina slibů stojí za hovno.

Skloním se, povytáhnu lem nohavice a z ponožky vyndám několik bankovek. Podám jí je. „Tohle jsou všechny peníze, který mám. Jestli mi nevěříš, že se pro tebe vrátím, věř, že se vrátím pro ty prachy.“

Nenatáhne se po nich, proto jí je hodím do klína, ruka se mi přitom otře o její kostnatá žebra. Žaludek se mi soucitně sevře. Ani já jsem dneska nejedl.

„Až zkontroluju strážníka Debila, najíme se. Dávej mi na ty prachy pozor. Jo?“

Místo odpovědi krátce přikývne. Stačí mi to.

Vyskočím na nohy a cestou po chodníku se držím ve stínech. Patty je už o blok dál, ostatní holky ze stáje ji poplácávají po rameni. Polda sedí ve svým autě, hlavu má skloněnou, dělá kdovíco. Nasadím si kapuci a vydám se opačným směrem, až dojdu k černýmu, deset let starýmu el caminu. Okýnko sjede jenom natolik, abych viděl na pěst se zdviženým palcem.

Nezastavím se, ani nepřikývnu, ani gesto neoplatím. Jen jdu dál. Napíchl jsem vysílačku a soudě podle pochvalnýho gesta štěnice funguje. Co jsem tak dneska ráno pochytil, díky té štěnici může můj šéf odposlouchávat soukromý policejní kanál. Myslí si, že poldové, který si koupil, možná pracujou proti němu – buď s konkurenčním gangem, nebo v kombu s federálama.

Přejdu další dva bloky pro případ, že mě oči v el caminu sledují. A pak zahnu doprava. Neupozorňuju na sebe, držím se ve stínech a procházím dvorky a uličkami, až dojdu k dřevěnému plotu. Vylezu po cihlové zdi a natáhnu se po vrchním okraji plotu. Bez námahy se přehoupnu přes něj. Doskočím na zem, schoulím se do klubíčka a převalím se. Zastavím se nedaleko od holky, která se nepohnula ani o centimetr.

Paklík bankovek najdu tam, kde jsem ho nechal.

„Máš hlad?“ zeptám se, zatímco se oprašuju.

Přikývne.

„Tak pojď.“ Trhnu hlavou k postranním dveřím budovy. Kopnu do nich a dveře se otevřou.

Jde za mnou, pohybuje se zlehka a tiše. Její tenisky nevydávají žádný zvuk. Učí se rychle, pomyslím si. Vedu ji po schodech, hledám správný byt. Je to třetí byt nalevo, na rohožce jsou odložené malé tenisky a jeden pár mnohem větších pracovních bot. Schovám nůž do ponožky a rychle vypáčím zámek.

V bytě je tma. Holku zastavím hned za dveřmi a naznačím jí, aby se ani nehnula. Tiše projdu chodbou. Obývák je prázdný. Jsou tu dvě ložnice, dveře jedné z nich jsou pootevřené. Krámy uvnitř mi prozradí, že se jedná o pokoj mámy.

Otočím koulí na dveřích do druhého pokoje. Bingo. Na podlaze leží panenka, na posteli plyšák. V malé komodě najdu, co potřebuju. Nacpu si věci pod triko a na komodu položím dvě dvacky. Odvedu holku ke schodišti.

Všechno jí podám. „Oblíkneš se sama?“

Zírá na hromádku ve své náruči a pak ke mně vzhlédne. S povzdechem seberu oblečení a shodím ho na zem. Popadnu džíny a vybídnu ji: „Strč do toho nohu.“

Položí mi drobnou ručku na rameno, aby udržela rovnováhu, a obleče se. Všechno je jí o něco větší, ale co, lepší větší než potrhaný špinavý hadry, který má na sobě. Naznačím jí, aby si přetáhla noční košili přes hlavu, a odvrátím se. Soudě podle zvuků má s oblíkáním problém, ale oči neotevřu. Poklepe mi na záda. Otočí se. Je oblečená, mikinu má obráceně. To nevadí.

Natřikrát jí vyroluju rukávy, než se konečně objeví špičky jejích prstů. Ponožky, které mají být kotníkové, jí sahají do půlky lýtek.

Dřepnu si a zadívám se na ni. Vypadá jak zmoklá myš. Zvednu ze země poslední kousek oblečení. Pletenou čepici. Nasadím ji holce na hlavu a zastrčím jí pod ni všechny vlasy, až z nich nekouká ani pramínek.

„Mám hlad,“ povím jí a vstanu. „Jdeme se najíst.“

Sejdeme tři patra. Vyjdeme z budovy zadními dveřmi – dál od poldy, Patty i el camina. I já se rychle učím. Jinak to nejde, jestli chcete na ulici přežít. Klíčem jsou informace. Čím víc toho o někom víte, tím víc toho člověka můžete ovládat.

A tak si všechny svoje věci hlídám. Ne že bych jich měl nějak moc. Krom peněz v ponožce a několika dalších věcí, které se mi podařilo ukořistit, nic nemám. Ale budu mít. Jednoho dne.

2. kapitola

LEKA

V současné době bydlím ve slušném třípokojovém bytě kus od modré linky metra v Midtownu. Většina lidí z gangu Smradlavýho Stevea žije v domě v severní části Jackson Heights, nacpaní na sebe jako sardinky v plechovce. Říkají tomu Bejvák, protože právě tam chodí šukat. Smrdí to tam jako zkvašený chcanky a posraný spodky.

Strávil jsem tam dvě noci, vyhýbal jsem se kyblíkům s močí, který starší chlapi narafičili na vrchní rám dveří v naději, že jejich oběť dostane žlutou sprchu. To bych ještě i nějak zvládl, ale když se mi pokusili narvat do zadku nějaký krám, abych jim dokázal, že jsem chlap, zdrhl jsem odtamtud. To už radši budu spát na ulici.

A to jsem taky dělal několik měsíců, než jsem narazil na tenhle kšeft. Před dvěma lety jsem sledoval Mikea, jednoho obchodníka s nemovitostmi, který chodil se sestrou mýho šéfa. Smradlavej Steve vede bandu asi dvanácti chlapů, kteří se živí krádežemi elektroniky. Moc získal potom, co se mu podařilo ukrást tisíc iPhonů. Jasně, je to už osm let a šlo jenom o jeden kšeft, ale to v našem světě stačí. Navíc Smradlavej Steve má dobrý instinkty.

Ví o lidech různý věci, třeba že chlapa, který vezl všechny ty telefony, se dalo koupit jenom za příslib nový káry, nebo že kdyby se přifařil k Nejvyššímu šéfovi, ochránilo by ho to před Tongovým gangem, který si u všech vybírá díl jejich výdělku, nebo že uříznout palec svýmu pobočníkovi za to, že na místě činu nechal onen konkrétní otisk, celou bandu navždycky srovná do latě.

Pro Smradlavýho Stevea bylo poslední kapkou to, že Mike podvedl jeho sestru. Měl pravdu. Obchodník šukal s hromadou klientek, obvykle v bytech a domech, které se snažil prodat. Ty nemovitosti mají schránky, malé kovové krabičky u kliky dveří. V těchto krabičkách bývá uložený klíč. V některých případech je v nich uložený kód ke dveřím, ale někdy obchodník Mike použil takovou kouzelnou hračku, které se říká univerzální klíč.

Jednoho dne, zatímco v něčí ložnici šukal s klientkou, jsem si univerzální klíč okopíroval. A od té doby se stěhuju z jednoho hezkého bytu do dalšího. V takhle velkém městě je vždycky nějaký místo k pronájmu.

Můj současný byt je prázdný už několik měsíců. Prý protože v něm někdo umřel a jeho majitel odmítá snížit „zasraně zbytečně vysokou“ prodejní cenu, jak Mike na někoho tuhle řval do mobilu. Snad se nikdy neprodá. Je to pro mě perfektní byt – blízko u metra, s bočním vchodem, který má sloužit pro zaměstnance a poslíčky. Blok odtud je lékárna i sámoška. Je tu i knihovna, do který se dá schovat. V týhle čtvrti můžu předstírat, že nejsem dvanáctiletej rváč, který si radši nechá všechny svoje prsty, než aby ochránil šlapku, kterou mlátí polda.

A sem taky odvedu tu holku. Sám netuším, proč tak riskuju. Honič Jon, vedoucí Bejváku, by ji vyčmuchal a pak by ji znásilnil. Je to úchyl. Jednoho dne mu klidně prošpikuju hlavu kolejnicovým hřebem.

„Potřebuješ na záchod?“ zeptám se holky, když za námi zavřu dveře.

Mlčí a jen se omráčeně rozhlíží po vysokém stropě a bílých zdech. Čistší byt nejspíš ještě nikdy neviděla.

„Záchod?“ zeptám se znovu.

Pomalu přikývne.

„Podle mě je tohle díra. Měla bys vidět ty další byty, který má Mike k prodeji. Na předměstí je jeden byt s třemi ložnicemi a výhledem do parku. Bylas v tom parku?“ To místo je fakt nádherný – zelenej ostrov uprostřed šedýho, zvrácenýho města. Hluboko v něm jsou místa, kde neslyšíte nic jinýho než svůj vlastní tichý dech.

Neodpoví. Doteď se jenom zeptala, jestli je ten polda zraněnej, ale krom toho jenom tu a tam vyjekla. Mně je to putna. Mám rád ticho.

Rozsvítím v koupelně. „Tady. Mám ale jenom jeden ručník. Snad ti to nevadí.“ Odmlčím se. „Umíš se sama umýt?“

Zírá na mě, pak na sprchu a zas na mě.

Dřepnu si k ní. „Kolik ti je?“

Zvedne ručku a jeden po druhém roztáhne prsty do hvězdice.

„Tak pět, jo?“

Zaváhá a pak krátce přikývne. Chápu to. Neví. Já taky ne. Když žijete od narození na ulici, dny, měsíce a roky splynou dohromady.

„Dobře. Umíš se osprchovat? Protože já si teda nepamatuju, jestli jsem se v pěti letech uměl osprchovat.“

Povytáhne ramena.

„Co vana?“

Po krátkém zaváhání přikývne. Natáhnu se za ni a zašpuntuju odtok vany. Uvažuju, kolik vody asi tak potřebuje.

„Máš ráda hodně vody?“

Vypadá nejistě, ale ani teď nepromluví.

„Umíš mluvit?“

Znovu maličko přikývne a zašeptá: „Jo.“

„Tak sprchu, nebo vanu?“

„Vanu,“ odpoví.

„Jak se jmenuješ?“

Otře si špičku palce u nohy o podlahu. Z pusy jí vyletí slovo, ale nezachytím ho. Ne úplně. Otava? Otlava? Tak to ne. Otrava? Takhle jí říkat nebudu.

„Jo, to neumím vyslovit,“ zalžu. „Máš nějakou přezdívku?“

„Otlava,“ zopakuje.

Promnu si čelo. Budeme jí muset vymyslet jiný jméno, protože jí ani náhodou nebudu říkat otravo.

„Jmenuju se Leka, ale všichni mi říkají Opičák.“

Tentokrát zavrtí hlavou.

„Ne? Tobě se to nelíbí?“

„Ne,“ odpoví.

„Tobě se to nelíbí?“

Zavrtí hlavou ještě zuřivěji. „Není to hezký. A ty jsi hezký.“

Zhoupnu se na patách. Jí se Opičák nelíbí? „Já z toho taky nejsem nadšenej, ale lidi ti budou říkat, jak budou chtít. Není to něco, kvůli čemu bych se chtěl dohadovat.“

Stiskne rty, jako by něco chtěla říct, ale příliš se to bála vyslovit.

„Co?“ vybídnu ji.

Díváme se na sebe, nevydá ovšem ani hlásku. Vypnu vodu.

„Skoč tam. A neutop se.“

Zaběhnu do ložnice a najdu ručník, který jsem ukradl v jednom z předchozích bytů. Byl narvanej ručníkama a dalšíma blbostma. Žádný oblečení tam ale nebylo. Ručníky byly jenom na ozdobu. Potom jsem uslyšel agenta, jak si stěžuje, že to musel čornout zájemce o ten byt.

Sebral jsem i další věci. Jídlo, když jsem nějaký našel. Ručníky, pánve, talíře, vidličky a lžíce. Nemůžu mít moc věcí, protože všechno tahám z místa na místo, ale mám toho dost, aby to nevypadalo, že žiju na ulici. Ten pocit nesnáším.

Když se vrátím do ložnice, prcek sedí ve vaně. Příliš velký oblečení, který jsem pro ni ukradl, leží v úhledný hromádce na podlaze. Neumí skládat moc pečlivě, ale je pořádná. To se mi líbí.

Ručník a kostku mýdla položím na záchodovou mísu. „Je mi líto, ale žádný šampon nemám. Myju se jenom mýdlem.“

„Nevadí,“ odpoví, jako bych snad potřeboval uklidnit.

„Super.“ Vyjdu ven. U dveří jen prohodím přes rameno: „Uvařím zatím polívku.“

Mám tu jenom plechovky rajčatový polívky a kus chleba. Nemůžu tu toho mít moc pro případ, že by si chtěl byt někdo prohlídnout. „Umyj se, a až budeš hotová, přijď za mnou.“

Sotva stihnu plechovku vylít do kastrolu, když se za mnou objeví v příliš velký mikině. Za ní se táhne mokrá cestička.

„Do prdele, tys mě vyděsila.“ Kouknu na její tmavé vlasy, kroutí se jí ve vlnkách kolem hlavy. „To už ses stihla umýt?“

Zuřivě přikývne a ukáže ke sporáku. Ani se nemusím ptát, co chce. V žaludku jí hlasitě zakručí. Obejme se kolem pasu, za ten zvuk se stydí. Najíst se je pro ni důležitější než čistota.

Promnu si čelo. Chudák holka je v prdeli. Vybavím si ji, to její droboučké tělíčko, ve vaně. Klidně bych jí mohl spočítat žebra. Potřebuje, aby se o ni staral někdo lepší než já. Co já vím o malých holkách?

Naliju vlažnou polívku do hrnku a vytáhnu krajíc chleba. Rozlomím ho napůl a chleba i polívku položím před ni na podlahu.

„Je mi líto, ale stůl nemám.“

K mému překvapení se na to jídlo nevrhne hned. Místo toho se posadí s nohama křížem a tázavě ke mně vzhlédne.

„O mě se nestarej,“ uklidním ji. „Já si dám to samý co ty.“ Popadnu lžíci a zbytek chleba a přidám se k ní na podlaze.

Na další povídání neplýtvám dechem. I kdyby byla upovídaná, teď by nezvládla vyslovit ani slovo. Na to má pusu přecpanou jídlem.

Zatímco jím, uvažuju, jaký možnosti ohledně ní mám. Zodpovídám se Beeferovi. Sám má dvě děti a dokázal by se o tuhle holku postarat. Jenže ani z těch svých dvou děcek není nadšenej. Pořád si stěžuje, že to jsou sobecká zvířata, která by mu ukousla ruku, kdyby v ní nedržel šek. Proto taky šuká s holkama ze stáje.

Stejně jim musí platit. Akorát to má se slevou. Všichni v organizaci musí platit, jestli chtěj s těma holkama jít, jedinou výjimkou je šéf. O tomhle si teda aspoň štěbetají vrabci na střeše.

Já jsem se šéfem nikdy nemluvil. Ani netuším, jestli ví, že pro něj pracuju. Na to jsem příliš nízko v potravním řetězci. Zatím se mi to hodí. Ale vím, že jestli tu mám zůstat, musím být v něčem dobrej. Musím mít šéfovi co nabídnout. Co jsem zatím tak pochytil, jestli chcete nosit oblek a jíst u stolu se šéfem, musíte to umět s prachama nebo s bouchačkou.

Já to s prachama neumím. Moc jich nemám, a i když šetřím, pochybuju, že jich někdy budu mít dost, abych si mohl místo u stolu koupit. S bouchačkou to ale umím. Dokážu být tvrdý, krutý a hrubý. Jenom tak zůstanete v tomhle světě naživu.

Zamyslím se nad tou holkou. Je tak křehká, že by ji silnější vítr roztrhal na kusy. U Beefera nepřežije. Smradlavej Steve má děti starší, než jsem já. Ani jedna z rodin, které pro Stevea pracujou, ji nepřijme. Viděli by v ní přítěž. Jen další hladový krk.

Vycítí moji pozornost, ztuhne, v puse jí zůstane kus chleba. Rychle si vytáhne nesnědený chleba z pusy a nabídne mi ho. Jo, tu teda Beeferovi nedám.

Navíc proč by měla někam chodit? Starám se sám o sebe od doby, kdy mi bylo tolik, co jí. Na ulici jsem začal žít, když jsem byl jenom o něco málo starší než ona. Jestli něco umím, tak přežít. A to ji můžu naučit, ne?

Znovu mi nabídne ten kus chleba.

„Ne, to je dobrý.“ Zvednu svůj kus. „Mám druhou půlku. A tam, odkud jsem ho vzal, je ho ještě víc.“ Spolknu zbytek polívky a zvednu její prázdný hrnek. Umyju nádobí a uklidím ho do šuplíku pod sporákem. Je to jediný místo, který většina lidí neprohlíží.

„Podívej, teď půjdu pryč. Musím se s někým sejít a sehnat nám další jídlo.“

Okamžitě vstane. Z její mikiny spadne na podlahu několik drobků, křupnou jí pod nohama, když se otočí a rozběhne se pryč. Chytnu ji za křehkou, jako tyčka tenkou paži. „Počkej, se mnou jít nemůžeš.“

Vykulí oči, stoupnou jí do nich slzy.

Sakra.

„Vrátím se,“ slíbím jí. Rty se jí třesou. Dřepnu si k ní. „Nechám si tady u tebe věci, potřebuju, abys mi je chránila. Zvládneš to?“

Kousne se do roztřeseného rtu a statečně škubne hlavou.

S úlevným výdechem vstanu. „Připravím ti postel. Zkus se vyspat, zatímco budu pryč.“ I když pochybuju, že usne.

Odvedu ji do menší ložnice – té, o které Mike říká, že je pro hosty. Všechny věci mám schovaný v šatně. Na dece se jí bude spát dobře. Přeskládám to tam a poplácám postel udělanou z oblečení. „Vlez tam. Vrátím se co nejdřív. Zůstaň tu a buď zticha.“

Znovu krátce přikývne a lehne si. Zavřu jedno křídlo dveří, druhé nechám pootevřené. Před odchodem projdu byt a uklidím všechny stopy po tom, že jsme tu byli – pro případ, že by si byt přišel někdo prohlídnout. I když o tom pochybuju. O tenhle byt neprojevil nikdo zájem už dlouho. Měla by tu být v bezpečí.

Trvá mi dvacet minut, než se dostanu do bistra U Marjory, kde čeká Beefer. Sedí v zadním boxu, paží objímá holku, která nevypadá o moc starší než já. Ruce má pod stolem, Beefer je celej rudej. Mohlo by to být z chlastu nebo taky proto, že mu holka honí péro. Nebo obojí.

„Nazdar, Opičáku. Vedl sis dobře.“ Jednou rukou přisune přes stůl několik bankovek. Druhou má ve výstřihu tý holky, osahává jí prso. Zblízka vidím, že holka je o něco málo starší, na obličeji má tunu make-upu, kterým maskuje důkazy po závislosti na drogách.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Poděkování

ČÁST I.

1. kapitola

2. kapitola