Nakladatelství JOTA děkuje RNDr. Václavu Větvičkovi

za odbornou konzultaci při překladu této knihy.

Lines from If Not Winter: Fragments of Sappho © Anne Carson (trans), used with kind permission of Aragi, Inc.

Line from a personal letter © Alice Hoffman, used with kind permission

of Alice Hoffman.

The poem ‚Seeds‘, which appears on page 266, is drawn from Ali Cobby Eckermann’s collection of verse Inside My Mother (Giramondo, 2015),

and is included here with full permission of the author.

The Lost Flowers of Alice Hart

Copyright © Holly Ringland, 2018

Cover and internall illustrations © Edith Rewa Barrett, 2018

Translation © Bronislava Grygová, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-604-9

Ženám, které pochybují o hodnotě

a síle svého příběhu.

Matce, která obětovala všechno,

aby mi přinesla květiny.

A Samovi,

bez kterého by se můj celoživotní sen

nedostal na papír.

Hle, opadla rosa ranní

z mučenky, co u brány roste.

Holubička, má sladká paní,

přichází, můj osud, jak prosté.

Rudá růže volá: „Je tu hned!“

A bílá běduje: „Váhá, krokem laní.“

Stračka poslouchá: „Dám jí květ!“

Lilie šeptá: „Počkám na ni.“

Alfred, lord Tennyson

1

Pyrorchis černající

Význam: Touha vlastnit

Pyrorchis nigricans / Západní Austrálie

K tomu, aby kvetla, potřebuje oheň. Klíčí z cibulek, které mohou být léta ve stavu vegetativního klidu. Květy mají karmínové pruhy na světlém podkladu. Po odkvetení se barví dočerna, jako kdyby zuhelnatěly.

V dřevěném domě na konci uličky seděla devítiletá Alice Hartová za psacím stolem u okna a snila o tom, že zapálí svého otce.

Před ní, na eukalyptovém stole, který vyrobil její otec, ležela otevřená kniha vypůjčená z knihovny. Sbírka bájí a mýtů o ohni z celého světa. Ačkoliv sem vál slaný severovýchodní vítr od Tichého oceánu, Alice cítila kouř, zemi a hořící peří. Četla potichu:

Fénix vlétne do ohně, aby ho pohltily plameny a spálily na popel, a on z něj pak povstane znovuzrozený, očištěný, lepší – stejný, a přesto naprosto jiný.

Koneček Alicina prstíku se vznášel nad obrázkem fénixe vstávajícího z popela: jeho stříbřitě bílé peří zářilo, křídla měl roztažená a hlavu zakloněnou, jak se chystal zazpívat. Ucukla rukou, jako by jí zlaté, červenooranžové plameny mohly sežehnout kůži. Oknem pronikl dovnitř čerstvý závan vůně mořských chaluh, zvonky na matčině zahradě varovaly před sílícím větrem.

Alice se naklonila přes stůl a přivřela okno. Odsunula knihu stranou, ale očima ten obrázek stále sledovala, když si brala talíř se sendvičem, který si nachystala už dlouho předtím. Ukusovala ze studeného trojúhelníku namazaného máslem a pomalu žvýkala. Jaké by to bylo, kdyby jejího otce pohltily plameny? Všechny jeho obludnosti by shořely na popel a zůstalo by z něj jen to nejlepší a on by povstal, obnovený plameny, přeměněný v člověka, jakým občas býval: v muže, který jí vyrobil psací stůl, aby mohla psát příběhy.

Alice zavřela oči a chvíli si představovala, že ty vlny, jejichž narážení na břeh slyšela oknem, jsou oceánem divokého ohně. Mohla by do něj otce strčit, aby ho plameny strávily jako fénixe v její knize? Náhle by se objevil, zavrtěl by hlavou, jako by se probudil ze zlého snu, roztáhl by paže a vzal by si ji do náručí. Ahoj, broučku, řekl by možná. Anebo by si jen pohvizdoval s rukama v kapsách a úsměvem v očích. Třeba by už Alice nikdy neviděla, jak jeho modré oči černají vztekem, jak mu mizí barva z tváří, v koutcích úst se mu hromadí sliny, pěna bledá stejně jako on. Mohla by se soustředit jenom na to, kterým směrem fouká vítr, chodit do knihovny pro knížky anebo sedět u stolu a psát. Protože oheň by ho přetvořil, dotýkal by se Alicin otec těla její těhotné matky jenom jemně. K Alici by byly jeho ruce vždycky jen něžné a pečující. Ale hlavně by choval v náručí miminko, až se narodí, a Alice by nemusela probdít noci přemýšlením o tom, jak ochránit svou rodinu.

Zavřela knihu. Těžké klapnutí rozechvělo dřevěný stůl, který byl stejně dlouhý jako stěna jejího pokoje. Stůl stál pod dvěma velkými okny s výhledem na zahradu s netíky, škumpou a rostlinami s listy jako motýlí křídla, o kterou se její matka starala, dokud ji nezačala trápit nevolnost. Ráno zrovna dávala sazeničky klokanky do květináčů, když se najednou prudce ohnula a upadla do netíků. Alice si četla u stolu, a když slyšela, jak matka zvrací, vylezla oknem a seskočila do záhonů. Nevěděla, co jiného dělat, a tak ji pevně chytila za ruku.

„Nic mi není,“ zakašlala matka, a než Alicinu ruku pustila, pevně ji stiskla. „To je jenom ranní nevolnost, broučku, nedělej si starosti.“ Když zaklonila hlavu, aby se nadechla, světlé vlasy ji spadly z tváře a odhalily novou modřinu, fialovou jako moře za úsvitu, okolo rány na jemné kůži za uchem. Alice nedokázala uhnout pohledem dost rychle.

„Ach, zlato,“ pokračovala matka a snažila se postavit na nohy. „Nedávala jsem v kuchyni pozor, co dělám, a upadla jsem. Kvůli tomu miminku mívám hrozné závratě.“ Položila si jednu ruku na břicho a druhou vybírala ze šatů smítka. Alice hleděla na mladé kapradí, které se pod tíhou matčina těla rozmačkalo.

Brzy potom rodiče odjeli. Alice stála ve vchodových dveřích, dokud se oblak kouře za otcovým pick-upem nerozplynul v modrém ránu. Jeli do města na další kontrolu děťátka, v autě byla jen dvě místa. Buď tady hodná, zlatíčko, zašeptala jí matka, když se rty dotkla Aliciny tváře. Voněla jasmínem. A strachem.

Alice si vzala další sendvič, držela ho v zubech a přehrabovala se v tašce s knihami. Slíbila matce, že se bude připravovat na zkoušky z učiva čtvrté třídy, ale až dosud ležel test, který jim poslala korespondenční škola, neotevřený na stole. Když vytáhla z tašky knihu a přečetla si její název, spadla jí čelist. Na zkoušku úplně zapomněla.

Ve slabém svitu blížící se bouře se přebal s ražbou Průvodce ohněm pro začátečníky třpytil, skoro jako by to bylo něco živého. Mohutný požár zářil kovovými plameny. Alice ucítila v břiše něco nebezpečného a vzrušujícího. Dlaně měla upocené. Jen se dotkla prsty okraje přebalu knihy, když za ní zacinkaly přívěsky na Tobyho obojku. Jako by ho vyčarovaly její zjitřené nervy. Šťouchl ji čumákem do nohy a zanechal jí na kůži vlhkou šmouhu. To vyrušení Alici uklidnilo a usmála se, když si Toby způsobně sedl. Podala mu chléb a on ho bázlivě vzal do zubů, pak couvl a zhltl ho naráz. Na nohu jí ukápla jeho slina.

„Fuj, Tobíšku,“ řekla Alice a čechrala mu uši. Zvedla palec a mávla jím ze strany na stranu. Toby v odpověď zametal ocasem podlahu sem a tam. Zvedl tlapku a položil si ji na její stehno. Toby byl dárek od otce a byl to její nejbližší kamarád. Jednou, když byl ještě štěně, kousal pod stolem otce do prstů u nohou a nedal si říct. Otec se rozzuřil a mrštil jím o pračku. Odmítl jet s nešťastným psíkem k veterináři, a tak je od té doby Toby hluchý. Když si Alice uvědomila, že Toby neslyší, vytvořila tajný jazyk a domlouvala se s ním pomocí znaků. Znovu zahýbala palcem, aby mu dala najevo, že je hodný. Toby jí olízal z boku tvář a ona se nesouhlasně smála a otírala si líc. Několikrát se zatočil a s žuchnutím si lehl u jejích nohou. Už nebyl malý a vypadal spíš jako šedooký vlk než ovčácký pes. Alice si zabořila prsty u nohou do jeho dlouhého, chundelatého kožichu. Povzbuzená jeho přítomností otevřela Průvodce ohněm pro začátečníky a brzy se ponořila do prvního příběhu.

V dalekých zemích, například v Německu nebo v Dánsku, používali odnepaměti lidé oheň, aby spálili staré a uvítali nové, aby přivítali začátek dalšího cyklu: roční období, smrt, život či lásku. Někteří lidé dokonce pletli ohromné figuríny z proutí a trní a zapalovali je, aby přivolali konec a oslavili začátek – aby přilákali zázraky.

Alice se opřela zády o opěradlo židle. Oči ji pálily a byly opuchlé. Ruce položila na stránku s fotografií hořícího panáka z proutí. Jaký zázrak by přilákala ohněm ona? Pro začátek by stačilo, aby se už v jejich domě nikdy neozýval zvuk rozbíjených věcí. Vzduch by už neplnil nakyslý pach strachu. Pěstovala by v zahradě zeleninu a nikdo by ji netrestal za to, že omylem použila špatnou lopatku. Mohla by se naučit jezdit na kole, aniž by cítila, jak jí otec vztekle rve z hlavy vlasy i s kořínky proto, že neumí udržet rovnováhu. Jediné mraky, které by potřebovala číst, by přecházely po obloze, a ne po otcově obličeji. Už by nemusela přemítat, zda je její otec netvor, anebo muž, který přeměnil blahovičník v psací stůl.

Stalo se to poté, co ji hodil do moře a nechal ji, aby doplavala na břeh sama. Zmizel ten večer ve své kůlně a dva dny z ní nevyšel. A když z ní vyšel ven, lopotil se pod tíhou obdélníkového stolu, který byl delší než on sám vysoký. Byl vyroben ze světlých fošen skvrnitého blahovičníku, které si otec schovával, aby jimi Alicině matce oplotil nové místo na pěstování netíků. Alice přešlapovala v rohu pokoje, zatímco otec šrouboval stůl na zeď pod okenní parapet. Její pokoj zaplnila vůně čerstvého dřeva, oleje a laku. Ukázal Alici, jak se zvedá deska stolu zavěšená na mosazných pantech, pod níž byla mělká přihrádka na papíry, tužky a knihy. Dokonce přihobloval jednu větev eukalyptu, která držela desku odklopenou, takže Alice se mohla v přihrádce přehrabovat oběma rukama.

„Kotě, až pojedu do města, dovezu ti všechny tužky a pastelky, co tam budou mít.“

Alice ho objala kolem krku. Voněl mýdlem, potem a ter-

pentýnem.

„Moje holubičko.“ Jeho strniště ji škrábalo na tváři. Na jazyku měla spoustu slov: Věděla jsem, že tam stále jsi. Zůstaň. Prosím, nedovol, aby se ten vítr zase změnil. Dokázala ale říct jenom „Děkuju.“

Alice zalétla očima znovu k otevřené knize.

Oheň je živel, který vyžaduje k hoření tření, palivo a kyslík. Optimální oheň potřebuje tyto optimální podmínky.

Zvedla oči od knihy a zahleděla se do zahrady. Neviditelná síla větru houpala květináči s netíky zavěšenými na háčcích. Pootevřeným oknem skučel vítr. Zhluboka dýchala, naplnila si plíce a pomalu je vyprazdňovala. Oheň je živel, který vyžaduje k hoření tření, palivo a kyslík. Jak se tak dívala do zeleného srdce matčiny zahrady, věděla, co musí udělat.

Když se od východu přihnala větrná bouře a zatáhla oblohu tmavými závěsy, Alice šla k zadnímu vchodu a oblékla si větrovku. Toby kráčel vedle ní a ona zabořila prsty do jeho huňatého kožíšku. Fňukal a strkal jí čumákem do břicha. Sklopil uši. Venku vítr trhal okvětní lístky matčiných bílých růží a roznášel je po dvoře, jako by to byly padající hvězdy. V dálce, na konci jejich pozemku, stála potemnělá budova otcovy kůlny. Byla zavřená. Alice si poklepala na kapsy u bundy a nahmatala klíč. Chvíli sbírala odvahu, pak otevřela zadní dveře a vyběhla s Tobym do větru.

I když měla zakázáno do kůlny chodit, nic nemohlo Alici zabránit v tom, aby si představovala, co v ní může být. Otec se do ní zavíral většinou poté, co provedl něco hnusného. Ale když vyšel ven, byl vždycky hodnější. Alice došla k závěru, že kůlna skrývá nějaké kouzlo přeměny. Možná tam na zdi visí čarovné zrcadlo anebo je tam kolovrat. Jednou, když byla mladší, sebrala odvahu a zeptala se otce, co je uvnitř. Neodpověděl jí, ale potom, co jí vyrobil psací stůl, Alice pochopila. V knížkách z knihovny četla o alchymii, znala pověst o Rampelníkovi. Kůlna jejího otce byla tím místem, kde spřádal slámu ve zlatou nit.

Běžela, až jí hořely nohy i plíce. Toby štěkal na oblohu. Když oblohu rozčísl blesk, stáhl ocas mezi nohy. U vrat kůlny vytáhla Alice z kapsy klíč a zastrčila ho do zámku. Nepovolil. Vítr ji šlehal do tváře a kymácel s ní. Rovnováhu dokázala udržet jen díky Tobymu, o jehož teplé tělo se opírala. Zkusila to znovu. Bolela ji dlaň, jak klíčem lomcovala a přála si, aby se otočil. Ani se nepohnul. Nechala toho, otřela si oči a sčísla si rukou vlasy z čela. Pak to zkusila znovu. Tentokrát se klíč otočil tak zlehka, jako by zámek někdo naolejoval. Alice sundala zámek z vrat, otočila klikou a vklopýtala dovnitř s Tobym v patách. Vítr za nimi s hlasitým prásknutím zavřel dveře.

Kůlna neměla okna a byla v ní tma černá jako saze. Toby zavrčel. Alice natáhla ruku, aby ho uklidnila. Ohlušovala ji krev, která jí bušila v uších, a divoké skučení větru. Tobolky poinciany, která rostla vedle kůlny, dopadaly hustě na střechu. Znělo to jako cínové podpatky tanečních střevíčků.

Vzduch páchl petrolejem. Alice šátrala kolem, až prsty nahmatala na stole lampu. Věděla, jak vypadá, protože matka měla podobnou v domě. Vedle lampy ležela krabička zápalek. Myslí jí duněl rozhněvaný hlas. Tady nemáš co dělat. Tady nemáš co dělat. Alice se strachy trochu přikrčila, ale přesto krabičku otevřela. Nahmatala hlavičku zápalky, škrtla jí o drsné škrtátko. Objevil se plamínek a ucítila síru. Přidržela zápalku u knotu petrolejky a nasadila skleněný cylindr zpátky. Otcův pracovní stůl zalilo světlo. Jedna zásuvka byla trochu pootevřená. Alice ji chvějícím se prstem otevřela úplně. Uvnitř byla nějaká fotografie a ještě něco, na co dobře neviděla. Vytáhla fotografii. Její okraje byly potrhané a zažloutlé, ale obrázek byl jasný: trochu nesourodý, ale velkolepý starý dům porostlý révou. Alice sáhla do zásuvky pro tu druhou věc. Prsty narazily na něco měkkého. Vytáhla to ven, na světlo. Pramen černých vlasů zavázaný vybledlou stuhou.

Dveřmi od kůlny zatřásl ohromný poryv větru. Alice upustila vlasy i fotografii a prudce se otočila. Nikdo tam nebyl. Jenom vítr. Srdce jí právě začínalo bít pomaleji, když si Toby sedl a znovu zavrčel. Alice roztřeseně zvedla lampu, aby osvítila zbylé části otcovy kůlny. Čelist jí poklesla, kolena se jí začala podlamovat, jako by byla z vosku.

Kolem ní stály desítky dřevěných soch, od miniaturních sošek až po sochy v životní velikosti, a všechny znázorňovaly dvě stejné postavy. Jedna patřila starší ženě zachycené v různých pozicích: jak čichá k listu eukalyptu, jak si prohlíží květináče s rostlinami, jak leží na zádech, jednou rukou si cloní oči a druhou ukazuje vzhůru, jak drží sukni a sbírá do ní květiny, které Alice neznala. Ostatní sochy znázorňovaly dívku: jak si čte knížku, píše u psacího stolu, fouká do pampelišky. Když se Alice poznala v řezbách svého otce, rozbolela ji hlava.

Nejrůznější verze sochy té ženy a dívky zaplňovaly kůlnu v kruhu, který sahal až ke stolu. Alice se pomalu a zhluboka nadechla a poslouchala tlukot svého srdce. Jsem-tu, říkalo. Jsem-tu. Jestli oheň může být tím kouzlem, které změní jednu věc v jinou, pak to dokážou i slova. Alice toho přečetla dost na to, aby chápala, jak kouzelnou moc mohou slova mít, zvlášť když se opakují. Řekněte něco dostatečně často a stane se to. Soustředila se na zaklínadlo v tlukotu svého srdce.

Jsem-tu.

Jsem-tu.

Jsem-tu.

Alice se pomalu otáčela a prohlížela si dřevěné figury. Vzpomněla si, že kdysi četla o zlém králi, který si v království nadělal tolik nepřátel, že si vytvořil armádu vojáků z jílu a kamení, aby ho chránila – až na to, že jíl není maso a kámen není srdce ani krev. Nakonec vesničané, před kterými se chtěl král ochránit, vzali figury vojáků, které vytvořil, a jednou, když spal, ho jimi utloukli. Mráz běhal Alici po zádech, když si vzpomínala na slova, která četla předtím. Oheň je živel, který vyžaduje k hoření tření, palivo a kyslík.

„Do toho, Tobíšku,“ řekla spěšně a sáhla po jedné dřevěné figurce, pak po další. Napodobila jednu sochu a použila svoje tričko jako misku, do které naskládala ty nejmenší figurky. Toby vzrušeně poskakoval kolem ní. Srdce se jí mohlo rozskočit. Když je v kůlně tolik soch, otec si určitě nevšimne, že pár malých chybí. Bude z nich dokonalé palivo pro nácvik rozdělávání ohně.

Alice si tento den navždy zapamatuje jako den, který jí nezvratně změnil život, i když to pochopí až za dvacet let: život se žije směrem kupředu, ale pochopit ho lze jen zpětně. Člověk nevidí místo, na kterém stojí, dokud na něm stojí.

Když Alicin otec zaparkoval na příjezdové cestě, zůstal mlčky sedět a svíral volant. Na tváři jeho ženy se objevily podlitiny. Jednou rukou si je hladila, druhou si držela břicho. Bokem se tlačila na dveře auta na své straně. Na vlastní oči viděl, jak se dotkla doktorovy paže. Viděl výraz v jeho tváři. On to viděl. V pravém oku měl tik. Když si jeho žena po vyšetření sedala, zatočila se jí hlava. Nechtěl zastavit na snídani a riskovat tak, že přijedou na schůzku pozdě. Snažila se zklidnit a nabrat rovnováhu, potřebovala oporu, proto se doktora chytila.

Alicin otec zahýbal rukou. Kotníky prstů ho ještě bolely. Podíval se na svou ženu schoulenou ustrašeně do klubíčka. Snažila se od něj držet co nejdál. Chtěl se k ní naklonit, vysvětlit jí, že si prostě musí dávat větší pozor na své chování, aby ho zbytečně neprovokovala. Kdyby k ní mluvil prostřednictvím květin, možná by mu porozuměla. Rosnatka, zemřu, když mě budeš zanedbávat. Eremofila čárkovaná, lék a úleva. Ricínovník borovolistý, věrnost. Ale už léta jí žádné květiny nedal. Od té doby, co opustili Thornfield.

Dnes mu to neulehčila. Měla si udělat čas a připravit snídani před odjezdem, pak by se jí nezatočila hlava a on by nemusel být svědkem toho, jak osahává doktora. Přece dobře ví, jak se mu protiví jejich návštěvy města a jak nesnáší všechny ty zdravotníky, kteří sahají jeho ženě všude po těle i do něj. Žádný ultrazvuk ani kontrola během tohoto těhotenství, i toho předchozího, kdy čekala Alici, se neobešly bez incidentu. Je to opravdu jeho chyba, že ho pokaždé něčím rozzlobí?

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1