Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Meghan Quinn: Jak randit se sestrou nejlepšího kamaráda

Vydání první

Copyright © 2018 by Meghan Quinn

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2323. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Secret to Dating Your Best Friend’s

Sister vydaného nakladatelstvím Hot-Lanta Publishing, LLC v roce 2018

Český překlad © 2020 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Photo: Rafa Catala

Cover design by RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1265-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1266-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Meghan Quinn

Jak randit se sestrou nejlepšího kamaráda

PROLOG

BRAM

Jsem až směšně zakoukaný do sestry svého nejlepšího kamaráda.

Taky přesně vím, kdy to celé začalo.

Nestalo se to hned, když jsem ji potkal poprvé a zjistil, že nosí ráda podkolenky a šortky. Ani se to nestalo při druhém setkání, protože se tenkrát chovala jako osina v zadku. Sice mě během jejího běsnění napadlo, že je hezká a zajímavá, ale že bych se zamiloval? To ani ne.

Stalo se to až dlouho po našem prvním setkání. Studoval jsem poslední ročník na univerzitě a ona chodila do druhého. Nervózní druhačka, kterou její kamarádi na naši párty doslova dovlekli a pak ji tam drželi, aby se bavila.

Plácala se tam jako ryba na suchu. Zatímco nemotorně vrážela do opilých idiotů, zakopávala o prázdné plechovky od piva a neustále si rovnala brýle na svém dokonalém nose, nemohl jsem z ní spustit oči.

Byla úplně jiná než holky, které jsem tenkrát potkával. Cílevědomá, občas otravná svou inteligencí, mazaná a neústupná. Zaujala mě, tudíž jsem chtěl zjistit, co se jí honí v té krásné hlavičce.

Potřeboval jsem to zjistit.

Ta noc změnila všechno. Možná to bylo způsobeno množstvím vypitého piva nebo čirou zvědavostí, ale pořád mě k ní něco přitahovalo. V tu chvíli jsem věděl, že se musím rozhodnout. Buď zůstat sedět vedle Lauren Connorové a poslouchat její nudné historky, nebo zvednout zadek z kožené pohovky a jít Julii Westinovou pozdravit.

Hádejte, co jsem udělal?

KAPITOLA 1

BRAM

Kdokoliv jiný v mé pozici by ve výtahu to tlačítko do jedenáctého patra, kde bydlí můj kamarád, nezmáčkl.

Každý by se nakonec otočil, stáhl ocas mezi nohy a pravděpodobně se snažil předstírat, že neexistuje. Zejména teď.

Ale já nejsem jako většina lidí.

Nikdy jsem takový nebyl.

Jasně, většinou zazářím. Mám rád peníze a moc. Proto vlastním v New Yorku několik nemovitostí a v investování pokračuju. Peníze dělají peníze. Je mi třiatřicet, a kdybych chtěl, klidně bych mohl jít do penze. Ale trh s nemovitostmi je návyková hra a já ten hon za investicemi zbožňuju.

Taky si rád zapíchám. Který muž ne? Měl jsem už spoustu náhodných šuků a nikdy jsem v tom nehledal víc, protože se zatím neobjevila žádná osoba, která by mě mohla zkrotit… Totiž kromě jedné, ale k té se teprve dostaneme.

A jako většina mužů miluju sport. Fotbal, baseball, basket… Univerzitní sporty i profesionální. Olympijské hry. Sakra, pusťte mi synchronizované plavání a já ho okoukám.

A tahle vášeň pro sport mě dostala až sem, kde si vyslechnu rozsudek.

„Počkej na mě, vole.“ Irský přízvuk se roznese po recepci a Roark McCool strčí svou velkou ruku do dveří zavírajícího se výtahu.

Nehodlal jsem na něj čekat. Takový jsem kamarád.

Jakmile nastoupí, změří si mě pohledem a začne se chechtat. To je jeden z důvodů, proč jsem s ním nechtěl jet výtahem. Jeho oči se zastaví na multipacku s dvanácti pivy. Pokyne bradou a zeptá se: „Myslíš si, že nás podmázneš pivem, co?“

S Roarkem jsme se seznámili ve druháku na večírku bratrstva, díky výměnnému pobytu, na který přijel z Irska. Jakmile jsme si všimli, že dokáže vypít snad celý sud piva a nemít druhý den kocovinu, okamžitě mezi nás zapadl. Tenhle týpek je stoprocentní, výbušný Ir a místo krve mu v žilách koluje Guinness.

Navíc, dokázali byste se nekamarádit s člověkem, který se jmenuje Roark McCool? To je nemožné.

„Ne, jen jsem chtěl něco přinést.“

„Nemysli si, že tě budeme šetřit. Sázka je sázka.“

„Já vím.“ Zaženu úsměv.

Sázka je sázka a ti kreténi ať ji radši dodrží, protože mám plán. Prohra bylo rozhodnutí, nad kterým jsem moc nepřemýšlel. Jakmile jsem zjistil, co je ve hře, nepochyboval jsem, kdo v našem fantasy fotbale prohraje.

Ano, tři vlivní manažeři pocházející z univerzitního bratrstva a bydlící na Manhattanu se pravidelně scházejí na fantasy fotbal. Je to naše libůstka, jediná věc, kterou se můžeme pár hodin týdně odreagovat od nepřetržitého a vyčerpávajícího toku práce.

Každou fotbalovou sezonu se posadíme ke stolu, uzavřeme sázky, nadraftujeme hráče a začneme. V minulosti jsme se sázeli o peníze, vítěz bral všechno, ale jakmile jsme všichni dosáhli limitu na svých bankovních účtech, začali jsme se sázet o zajímavější věci… třeba o úkoly.

Máme přebytek peněz i majetku, ale zkušeností není nikdy dost.

Z toho důvodu jsem chtěl tenhle rok prohrát, abych mohl projít tou nejlepší zkušeností, o kterou jsme se kdy vsadili. Jasně, obrnil jsem se a ušklíbl se nad tou myšlenkou, ale nemohl jsem se dočkat, až prohraju.

Nebudu vám nic nalhávat – bylo dost těžké strategicky prohrát, aniž byste nebyli nápadní. Poslední tři roky jsem jen vyhrával a byl to kurva dobrý pocit sledovat své frustrované kamarády, zatímco mi každý týden přibývaly další body. Tohle bylo zatraceně složité a v jeden moment, když se začalo mé obraně dařit, jsem byl sakra nervózní, že nakonec neprohraju. Nakonec se mi to nějakou náhodou podařilo.

Pro jednou ve svém životě považuju prohru za výhru.

Dveře se otevřou do monochromatického a úhledného bytu, který shlíží přímo na Manhattan. Délku obývacího pokoje pokrývá luxusní bílý koberec. Připomíná mi všechny ty noci, kdy jsem měl do tohohle plyšového sráče zabořený obličej a spal.

Možná máme peníze a řídíme miliardové společnosti, ale nemáme žádné vychování.

Nejspíš proto nás nikam nezvou.

Roark mě s rukou na mém rameni popostrčí do bytu a vede mě do kuchyně, kde už Rath otvírá piva a začíná oslavovat.

„Tady ho máme,“ prohodí Rath a podívá se na nás. „Přichází mrtvý muž.“

Položím multipack na linku a těžce vydechnu. Až takhle dobrý jsem herec. Koneckonců, všechno musí vypadat autenticky.

„Kristepane, jak ještě dlouho budu tohle poslouchat?“ Vidíte? To je na Oscara, zejména když k tomu přidám svěšená ramena.

Rath, vítěz téhle sezony, mezi námi těká pohledem a řekne: „Asi to budeš poslouchat celý rok. Jako jsme to museli poslouchat my, když jsme prohráli. Pořád jsi nám to předhazoval.“

Pravda. Jsem otravný vítěz.

„Možná byste se nade mnou mohli slitovat.“

Rath zavrtí hlavou. „To se nestane. Zařídím, aby ti kurýr každý den po celý měsíc připomínal, jak blbě jsi tenhle rok hrál. Abys náhodou nezapomněl.“

„To je od tebe velmi šlechetné.“ Otevřu pivo a pořádně si loknu.

„Kdo sakra pošle na lavičku Russella Wilsona?“ zakroutí Rath nevěřícně hlavou.

Zamručím. „Říkal jsem, že to byl omyl.“ Nebyl to žádný omyl. Poslal jsem toho pitomého lidumila na lavičku… a potom jsem daroval nějaké peníze dětské nemocnici, kterou navštěvuje, protože je to přece inspirující člověk. Nakonec jsem jen doufal, že mé rozhodnutí bude posledním hřebíkem do mé rakve.

Bylo.

Zavrtím hlavou a odeberu se ke stolu, kde stojí miska s chipsy a guacamole. Pořád jíme jako studenti. Pivo, chipsy, pizza šneky, stačí nám to. Žádný chlap nevyroste z fast foodu, dokud nepřijde žena, která umí vařit a nedá mu ke správnému stravování podnět. A všichni víme, jaký podnět myslím.

Naberu si na chips pořádnou dávku guacamole a strčím si ho do úst. Mí kamarádi sledují každý můj pohyb s úšklebky na svých samolibých tvářích. Musím přidat trochu nenávistné sebelítosti a zapojit zlý pohled.

„Přestanete na mě, vy kreténi, zírat? Chápu. Projel jsem to. Vyberte si výhru a jedeme dál.“

Rath přistoupí ke stolu a pokyne k židlím. „Chlapi? Myslím, že bychom měli prodiskutovat nějaká pravidla, nemyslíte?“

„Jo,“ přitaká Roark a posadí se na židli opačně, aby se mohl opírat pažemi o opěradlo. „Bram odsud neodejde, dokud neodsouhlasíme každý detail sázky.“

Většinu času se sice chováme jako banda pubertálních idiotů, ale duší jsme byznysmeni, což znamená, že když uzavíráme sázky, necháváme si všechno sepsat od právníků a ověřit u notáře. Všichni jsme studovali na Yale, poznali výhody i nevýhody obchodu, takže každý rok přistupujeme k našim sázkám se stejnou zodpovědností. Jen tak se ujistíme, že poražený nebude dělat potíže.

Když se tenhle rok podepisovala smlouva, neměl jsem u sebe pero.

„Fajn, hoši, jste připravení?“ Roark si promne ruce a tváří se jako arogantní sráč. Kdyby jen tušil…

„Můžeme k té smlouvě přidat dodatek?“ zeptá se Rath. „Třeba… že pro nás musí Bram všechno zdokumentovat?“

Tak to se nestane.

„Žádný dodatky,“ prohlásím. Netoužím zdokumentovat všechno, co mám v hlavě.

Rath nám předá desky se smlouvou. Každá stránka je zalaminovaná. Říkal jsem vám, že to bereme vážně. „Už je to zalaminované, kámo, takže žádný dodatky.“ Laminací smlouvu pokaždé potvrdíme. Doslova. „Takže si otevřete první stránku.“ Rath převezme kontrolu jako obvykle.

Je z nás třech nejchytřejší a největší boháč. Vždycky tuhle skupinu vedl. Uhlazený, a přesto sportovní typ, pořád přichází s nápady, mozek s mazaným byznysplánem. Je nebezpečný, nemilosrdný a neuvěřitelně inteligentní.

Během několika dalších minut Rath vysvětlí pravidla týkající se prohry, jak musím v týdnu plnit úkoly, podávat zprávy a další kraviny. A pak se konečně dostane k tomu nejlepšímu.

Je namáhavé zakrýt úsměv a nadšení, ale sakra, poprvé za delší dobu mám opět záminku vidět Julii Westinovou.

KAPITOLA 2

BRAM

Promnu si dlaně a zadívám se na budovu, která shlíží na Bryant Park a v níž se nachází Juliina kancelář. Je velmi malá, jen pro ni a její asistentku, ale pronajala si ji za dobrou cenu, takže má k dispozici prostor, kde se může scházet s klienty.

Ano, se svými klienty.

Asi jsem se zapomněl zmínit o tom, co Julia dělá.

Uvedu vás do obrazu.

Julia Westinová je chytrá jako její bratr – spíš bych řekl, že chytřejší, ovšem Rath by oponoval – taky stydlivá, ale když před ni položíte obloženou bagetu, slupne ji, jako kdyby soutěžila v pojídání párků v rohlíku. Nacpe si ji přímo do krku. Julia získala doktorát z behaviorálních věd a je na svůj titul zatraceně hrdá. Někteří jí říkají Doktorka lásky. Posledních osm let připravovala seznamovací program s názvem Jakou máš barvu.

Zaujalo vás to? Mělo by.

Rozdělila svět seznamování na šest základních barev a jejich doplňkové odstíny. Pro laiky: vytvořila seznamku pro chytré a ostýchavé holky, jako je sama, co si touží najít protějšek s okruhem zájmů, který se neomezuje pouze na pití piva a videohry. Pomáhá jim najít světaznalého muže, muže jemného a vkusného. Muže, který u své partnerky ocení i intelektuální stimulaci.

Vím, co si myslíte: Brame, ty jsi naprostý opak.

Jako kdybych to nevěděl.

Ale přesto, nosím luxusní obleky, procestoval jsem celý svět, a nechci se stýkat s kýmkoliv jiným než se samotnou Doktorkou lásky.

Ptáte se, o co jsme se vsadili? Ještě vám to nedošlo?

Roark, největší kretén z naší skupiny, přišel přímo s geniálním nápadem. Osoba, která prohraje, se pokusí najít lásku přes Juliinu seznamku. Jako zapřisáhlí staří mládenci máme co ztratit… Tedy někteří z nás.

Minulý rok jsme se vsadili o to, že poražený bude muset měsíc navštěvovat lekce hot jógy, a navíc v legínách. Jsem rád, že jsem tenkrát neprohrál. Rath to zvládl, jako kdyby byl dávno profesionální jogín. Dokonce si uvolnil kyčle, což mu prý výrazně zlepšilo sexuální život. Taky déle vydrží a nemá křeče.

Jízda výtahem do devětašedesátého poschodí – nebojte, to číslo mi neuniklo – je poněkud napínavější, než jsem očekával.

Julia neví, že ji jdu navštívit, abych si „našel lásku“.

Ani netuší, že vlastně nemám v úmyslu zamilovat se do někoho z jejího výběru.

A… navíc jsem ji půl roku neviděl, takže si myslím, že ji má nečekaná návštěva rozhodí.

Cink.

Výtah se otevře a já okamžitě zatočím doleva k barevným dveřím.

JAKOU MÁŠ BARVU?

Tohle mi vyloudí nepatrný úsměv na rtech, než vstoupím dovnitř.

Prostor je zaplněný bílým nábytkem – židle, konferenční stolek a pracovní stůl – a na bílých zdech visí jednobarevné čtverce v bílých rámečcích. Nad čtverci je tučným písmem napsáno Spektrum seznamování, což lehce napovídá, co program Jakou máš barvu znamená.

Znám Julii od té doby, co byl tenhle nápad pouze nápadem, a když vidím, jak mu vdechla život, a navíc úspěšně, jsem na ni pyšný.

„Přejete si?“ zeptá se Juliina asistentka Anita, když se vrátí z kuchyňky. „Máte domluvenou schůzku?“

S jednou rukou v kapse zavrtím hlavou. „Nemám, ale když Julii řeknete, že přišel Bram Scott, určitě si na mě čas udělá.“ Mrknu na ni a čekám.

Anita si mě podezíravě změří pohledem. Nevím proč, vzhledem k tomu, že už jsem se s ní setkal dřív. Zvedne telefon. „Slečno Westinová, přišel za vámi Bram Scott.“ Anita přikývne. „Dobře.“ Zavěsí. „Můžete jít dovnitř.“ Anita pokyne směrem k Juliině kanceláři.

„Děkuju,“ přitakám, mrknu na ni a pak se vypravím za Julií.

Uvolněně a sebejistě otevřu dveře, jen aby se ze mě při pohledu na Julii stalo vystrašené štěně.

Bože. Sakra. Srdce mi buší jako splašené.

Hlavu skloněnou dolů, prsty tančí po klávesnici a její obočí odráží soustředění, které moc dobře znám. Tenhle hloubavý výraz, který neskryjí ani brýle se silnými obroučkami, už jsem viděl.

Hledí do monitoru, a jak se předklání, košile se jí mezi knoflíky lehce rozpíná. Kdybych měl ten správný úhel – například ohnul hlavu dolů a doleva – hádám, že bych spatřil barvu sexy krajkové podprsenky. A kalhotky pod černou sukní budou stejné, protože je to přece dáma.

Narovná se, očividně spokojená s pracovním výsledkem, a podívá se mým směrem. Dveře za mnou se zaklapnou.

Její modré oči jiskří za brýlemi, které si posune po nose svými pečlivě upravenými nehty. Co ji znám, nikdy je neměla nalakované barevně. Nosí pouze lak tělové barvy. Jednou jsem se jí zeptal, proč si je třeba nenalakuje narůžovo, ale odpověděla, že nechce měnit barvu s každým outfitem. Tělová se hodí ke všemu.

Mám stejný názor a taky preferuju věci tělové barvy… Například její tělo.

Ne že bych ji už viděl nahou. To mě teprve čeká.

„Brame,“ pronese s nervózním překvapením v hlase. „Co tady děláš?“

Uhladí si blond vlasy a ošije se.

„Budeš tam jen tak sedět, nebo mě půjdeš obejmout?“

A protože je stydlivá, chvíli jí trvá, než se odhodlá a vykročí ke mně. Když přijde, pořádně ji obejmu. Žádné upejpavé, rezervované objetí. Ne. Chci cítit její prsa na svém pevném hrudníku, zatímco jí můj rozkrok bude šeptat sladká slovíčka.

Nejprve váhá, neobejme mě tolik, jak jsem doufal, takže si ji začnu dobírat jako vždy. „Jules, nevybouchnu, když mě pořádně zmáčkneš. Pojď sem.“

Tiše se zachichotá a nakonec si mě k sobě přitiskne.

„To je ono.“ Jemná vůně jejího parfému se donese k mému nosu a můj penis je najednou v pohotovosti. Do háje, Julia voní úžasně.

Objetí netrvá moc dlouho, a než si to stihnu užít, odtáhne se, narovná si blůzu a upraví si brýle na nose.

„Nechceš se posadit a říct mi, proč jsi přišel?“ Nikdy nechodí kolem horké kaše. Je systematická a profesionální a tak neskutečně chytrá, že neztrácí čas povídáním o počasí, ledaže by to souviselo s nějakým vědeckým tématem. Takhle je naprogramovaná.

Mluvit o letní vlhkosti v NYC a o tom, jak vám dokáže otrávit život, s vámi nebude.

Před jejím pracovním stolem se na tmavomodrém koberci nachází dvě křesla a pohovka. Posadí se na tu pohovku a já s ní. Tělesná blízkost.

„Taky tě rád vidím, Jules.“ Upravím si manžetové knoflíčky. „Jak se ti daří?“

„Dobře.“

Dokonce i když se pokusíte o běžnou konverzaci, nezapojí se. Někteří lidé se můžou cítit trapně, ale pro mě je to výzva.

„Líbí se mi, jak sis to tady zařídila. Ten koberec, ten je z Pottery Barn?“

Sleduje mě s rukama v klíně, ramena stažená dozadu. „Moje asistentka ho našla.“

Ohnu se v pase a přejedu po koberci prsty. „Podle kvality je z Pottery Barn.“ Stále mlčí, ale nevzdávám se. „Tuhle jsem si dal v Soho tu kapsu plněnou hovězím. Dávají do ní i brambory a je strašně dobrá. Říkají tomu piroh. Už jsi ji někdy měla?“

„Myslím, že ne.“

„Tos o hodně přišla, Jules.“ Nenuceně dloubnu do opěradla. „Je to tím hnusným počasím? Nebo se zdá jen mně, že se tou vlhkostí dá sotva projít?“

Hlasitě si povzdechne, opře se do pohovky a uvolní ramena. „Brame, k věci.“

A to jsem teprve začal. Ale s ohledem na to, že je opravdu zaneprázdněná a já nemám ani domluvenou schůzku, to vzdám. „Přišel jsem si najít partnerku.“

V místnosti se rozhostí ticho. Julia pomalu vstane z pohovky, nafoukne hrudník a otočí ke mně hlavu, jako kdyby ji ovládal nějaký exorcista. Její reakce je oprávněná. Nejsem zrovna proslulý tím, že bych se chtěl usadit, takže tohle pro ni musí být velké překvapení.

„Prosím?“

Položím si paže na nohy a věnuju jí vážný pohled. „Chci, abys mě provedla svým programem. Chci se usadit a nenapadl mě nikdo lepší, kdo by mi s tím pomohl.“

Rozšíří se jí chřípí.

A hýbe čelistí ze strany na stranu.

„Tohle má být zase nějaká pitomá sázka s mým bratrem?“

Ech.

„Protože skončila fotbalová sezona a někdo z vás prohrál? Byls to ty, Brame?“

Co se to k sakru děje?

„Cože?“ zasměju se nervózně. Nutkání vytáhnout mobil z kapsy a zavolat svým hochům je silné.

Zrušit akci. Zrušit akci. Mise byla prozrazena.

„Jak tě tohle napadlo?“ Snažím se tvářit co nejpřirozeněji, narovnám se a překřížím nohy.

Přejede pohledem po mém nažehleném šedém obleku na míru, a ani nemrkne. Tváří se tak vážně, že nebudu lhát, když řeknu, že se trochu obávám, co udělá nebo řekne.

Ten výraz je stejně neoblomný jako výraz jejího bratra. Mají to v rodině. V Juliiných žilách koluje krev nemilosrdného zabijáka – na to nesmím zapomínat.

„No, Brame, možná proto, že od té doby, co tě znám, tvrdíš, že láska je pro blbečky. Tvá slova, ne má.“

Na univerzitě se každý kluk chová jako kretén a jen několik z nás umí udělat opravdu dobrý dojem. A jen pár z nás dokáže v pátek večer trčet doma a plnit všechny ty romantické hovadiny, pro které ženy žijí.

Pokud jde o to, ne… nebyl jsem jeden z nich… evidentně.

„Lidi se mění, Jules.“

Probodne mě pohledem. „Před rokem jsi mi řekl, že manželství je pro zoufalce.“

„Hele, neřekl jsem pro zoufalce,“ namítnu. „Nevkládej mi do úst něco, co jsem neřekl. Tvrdil jsem, že manželství je pro šílence. Zásadní rozdíl.“

„Ani ne. Stále to dokazuje, že nevěříš ani na lásku a ani na manželství. Takže s pravdou ven. Proč jsi přišel?“

„Kvůli lásce.“

„Brame.“

„Jsem tu kvůli lásce, do háje.“

Zavrtí hlavou. „Rath mi o té sázce řekl, takže mě přestaň tahat za nos.“

Fajn… Vím, o co se snaží. Snaží se mě nachytat. Už jsem se zmínil o tom, že je chytrá? Ne obvykle sečtělá. Pokouší se ze mě dostat reakci, abych řekl třeba: „On ti to vyžvanil?“ Což by její podezření potvrdilo.

Ale neuvědomuje si, že po ní jdu.

Dnes ne, Julie, dnes ne.

„A kdy ti to řekl?“

„Jak to myslíš?“ zeptá se a je z mé reakce viditelně rozhozená. Je sice chytrá, ale mizerná lhářka.

„No, kdy ti o té ‚sázce‘ řekl?“ Použiju vzdušné uvozovky. „Včera při brunchi?“

Přikývne a její oči se rozsvítí. „Jo.“

„Aha.“ Málem vyskočím z pohovky jako Sherlock Holmes, který vyřešil zapeklitý a zdlouhavý případ. „Blbost. Včera jsem byl s tím pitomcem na brunchi já. Nachytal jsem tě, Julie.“

Obrátí oči v sloup a zavrtí hlavou. „Na tohle nemám čas, Brame.“ Vykročí ke stolu, ale já ji během vteřiny čapnu za ruku a otočím si ji k sobě. Zírám na ni a snažím se neutopit v jejích modrých očích, v očích, ve kterých už jsem se jednou utopil.

„Myslím to vážně, Julie.“ Připíchnu ji pohledem k zemi, abych dal najevo své odhodlání.

Jasně, možná nebudu její program brát tolik vážně – je to jen způsob, jak se k ní dostat – ale rozhodně chci najít lásku. Osobu už jsem si vybral.

Upřímně, vlastně jí zjednodušuju práci. Ale to si zatím nechám pro sebe.

A říkáte si, proč ji prostě nepozvu na rande?

Protože už jsem se jí jednou pokusil říct, co cítím, a podělal jsem to. Ale o tom až příště.

„Opravdu chceš projít mým programem? Nebudeš se chovat jako idiot?“

„Nikdy bych se k tobě nechoval jako idiot.“

Začne počítat na prstech a řekne: „Tenkrát ve vířivce u Ratha. Tenkrát, jak jsi mi ukradl párek v rohlíku. Tenkrát, jak jsem si fénovala vlasy…“

„Fajn, klid.“ Upravím si sako, naštvaný, že jsem si ji celou dobu dobíral jako školák a choval se jako typický kamarád jejího staršího bratra, což jsem. „Nepřišel jsem, abych se choval jako debil. Chci vyzkoušet seznamku. Už nechci balit holky v baru. Chci někoho inteligentního, kultivovaného… krásného.“

Než jí opět pohlédnu do očí, zastavím se pohledem na jejích rtech.

Nejspíš si mého pokusu o flirt nevšimla, protože její tvář nevykazuje žádnou reakci. Abych byl upřímný, nejsem překvapený. Julia měla vždy dokonalý poker face.

„Opravdu to chceš?“ Přikývnu. „Dobře.“ Otočí se na patě a jde se posadit za stůl. Slupka profesionality úplně zastírá tu holku, která chodila na párty v bílých teniskách. „Můžu tě nacpat do příští středy.“

Vytáhnu mobil z kapsy.

„Středa? A v kolik?“

„V jednu.“ Poznamená si to do počítače.

„Fajn, ale budeš muset přijít ke mně do kanceláře.“

Zvedne obočí. „Prosím?“

Zapíšu si schůzku do mobilu a pošlu jí pozvánku přes e-mail. Když strkám telefon zpět do kapsy, její počítač vydá zvuk. „Středa v jednu hodinu, u mě v kanclu. Zařídím, aby měla asistentka pro tebe připravený ten salát z červené řepy, co máš tak ráda.“

Odeberu se k odchodu.

„Brame, nechodím za klienty do kanceláře.“

„Už se nemůžu dočkat naší spolupráce, Jules.“

„Brame.“

Ohlídnu se přes rameno a mrknu. „Uvidíme se ve středu.“

„Brame,“ zavolá ještě jednou, než se za mnou zabouchnou dveře. Odcházím s úsměvem na rtech.

Než stisknu tlačítko výtahu, zběžně kývnu na Anitu. Jsem na dobré cestě začít randit se sestrou svého nejlepšího kamaráda.

Možná se to nezdá, ale Julia je žena, na kterou musíte velmi pomalu. Přišel jsem na to před několika lety. Svá rozhodnutí si pečlivě rozmýšlí a do ničeho se nevrhá bezhlavě. Udělá si seznam pro a proti, staví proti sobě argumenty a rozhodne se teprve, až je připravená.

A proto na ni nebudu tlačit, ale pomalu ji přesvědčím, že Bram Scott je „vztahový“ muž a pak… kurva… ji vyhodím z rovnováhy, zaskočím ji nepřipravenou a pak ji přepadnu jako rytíř v blyštivé zbroji. Přesně tak, protože si stejně jako ona udělám seznam pro a proti, všechno pečlivě zvážím, a až budu připravený, učiním rozhodnutí. Ona je moje rozhodnutí – už dávno. Nastal čas činů.

Julia Westinová nemá ponětí, co ji čeká.

KAPITOLA 3

BRAM

Absolventský ročník, univerzita Yale

„Do dna! Do dna! Do dna!“

Dopiju poslední kapku piva a ukážu ostatním prázdný kelímek, abych je přesvědčil o svých úžasných schopnostech. Uveďte to do mého životopisu.

Trochu se mi motá hlava, je mi příšerné vedro, ale jsem na sebe pyšný, když poslouchám, jak dav vykřikuje moje jméno. Seskočím ze stolu a vrazím do zad svého nejlepšího kamaráda, Ratha.

„Kámo, jsem na hadry.“

Otočí se ke mně a obejme mě, což mu oplatím, protože je to jednoduše můj člověk. Jo, správně. Je to můj člověk a nestydím se to přiznat. I chlapi to tak můžou mít. Není to jen holčičí věc.

Už v prváku, když jsme jen v tangách tancovali pro naše sesterstvo a naše penisy zakrýval jen tenký proužek látky, jsem věděl, že Rath bude ta osoba, která při mně bude vždycky stát. Sakra, když jsme se tenkrát oba ohnuli, vystrčili své holé zadky a přitiskli je k sobě přímo před dvaceti holkami a zpoceným dusnem zaznělo plácnutí – věděl jsem to… tenhle chlap je můj člověk.

Pořád se objímáme a on mi řekne: „Ann Marie mi právě ukázala kozy. Asi se rozbrečím.“

Obejmu ho ještě pevněji. „Do prdele, gratuluju, chlape. Byly takový, jak sis představoval?“

„Jo, malý a dokonalý.“

Odstrčím ho, čapnu ho za ramena a zadívám se do jeho unavených, přiopilých očí. Oba jsme oblečení do kardiganů bez košile, vlasy rozcuchané a užíváme si poslední rok na Yale. „Tak proč tady trčíš se mnou a nejsi s Ann Marie?“

„Moje sestra.“

Dvě slova.

To je vše, co řekne.

S Rathem už jsme vedli tolik rozhovorů, znáte to, sedíte v noci na verandě, pivo v ruce a rozebíráte rodinu. Rath svou sestru miluje. A nejen tím obvyklým bratrským a povinným způsobem, ale skutečně ji zbožňuje. Už mi toho o ní tolik navyprávěl; o tom, jak je inteligentní, jak jednou udělá pro svět něco výjimečného a má mnohem víc potenciálu než on sám, ale sama to zatím netuší.

Když ji zmínil poprvé, trochu se mi postavil. Chytré ženy mě rajcují.

Neexistuje nic horšího než žena předstírající hloupost. Víte, z čeho se mi spolehlivě scvrknou koule? Chovejte se jako blbka. Mám z toho pokaždé osypky. A i když studujeme na Yale, byli byste překvapení, na kolik „blbek“ tady narazíme.

„Julia přijde? Sem? Dneska?“

Přikývne. „Měla by tu být každou chvíli. Bude to její první párty.“ Rath si uhladí vlasy. „Jak vypadám?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3