Copyright © 2000 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: ON WRITING

Translation © David Petrů, 2005, 2015

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-753-3 (ePub)

ISBN 978-80-7306-752-6 (mobi)

Upřímnost nade vše.

– MIGUEL DE CERVANTES

Lhářům se vede nejlíp.

– ANONYM

Obsah

PRVNÍ PŘEDMLUVA

DRUHÁ PŘEDMLUVA

TŘETÍ PŘEDMLUVA

CURRICULUM VITAE

CO JE TO PSANÍ

SKŘÍŇKA S NÁŘADÍM

O PSANÍ

O ŽIVOTĚ: POSTSKRIPTUM

A DODATEK: DVEŘE ZAVŘENÉ, DVEŘE OTEVŘENÉ

PRVNÍ PŘEDMLUVA

Počátkem devadesátých let (psal se asi tak rok 1992, ale těžko říct, na dobré časy si člověk těžko vzpomene přesně) jsem se přidal k rokenrolové kapele, v níž hráli téměř samí spisovatelé. The Rock Bottom Remainders se zrodili především díky Kathi Kamen Goldmarkové, nakladatelce a hudebnici ze San Franciska. Ve skupině hráli například Dave Barry na sólovou kytaru, Ridley Pearson na baskytaru, Barbara Kingsolverová na klávesy, Robert Fulghum na mandolínu a já na rytmickou kytaru. Měli jsme také trio „mladičkých“ sboristek à la Dixie Cups, které obyčejně tvořily Kathi, Tad Bartimusová a Amy Tanová.

Původně jsme společné hraní plánovali jako jednorázovou záležitost – měli jsme absolvovat dvě vystoupení na sjezdu amerických knihkupců, sklidit trochu smíchu, na tři čtyři hodinky získat zpět své promarněné mládí a pak si zas jít každý svou cestou.

Skončilo to ale úplně jinak, protože skupina se vlastně nikdy tak docela nerozpadla. Společné hraní nás totiž tak bavilo, že se nám s ním nechtělo přestat, a za přispění několika „neliterárních“ saxofonistů a bubeníků (a v počátcích samozřejmě s Alem Kooperem, naším muzikantským guru, v samotném jádru skupiny) nám to celkem i znělo. Rádi byste i zaplatili, abyste si nás mohli poslechnout. Sice ne tolik jako za U2 nebo za E Street Band, ale přece jen byste „pustili chlup“, jak se říká. Podnikli jsme jedno turné, napsali jsme o něm knihu (moje žena nás fotografovala a tančila, kdykoli ji to popadlo – což znamená každou chvíli) a občas si spolu zahrajeme dodnes, někdy jako The Remainders, někdy jako Raymond Burr’s Legs. Osazení se postupně mění – Barbaru u kláves nahradil fejetonista Mitch Albom a Al Kooper od skupiny odešel, protože se nepohodli s Kathi –, ale zdravé jádro zůstalo ve složení Kathi, Amy, Ridley, Dave, Mitch Albom a já… plus Josh Kelly na bicí a Erasmo Paolo na saxofon.

Děláme to kvůli muzice, ale taky proto, že je nám spolu dobře. Máme se navzájem rádi a těší nás, že si občas můžeme popovídat o skutečné práci, o té každodenní dřině, o níž nám lidi neustále říkají, že s ní nesmíme skončit. Jsme spisovatelé a nikdy se jeden druhého neptáme, kam chodíme na nápady; víme, že to nevíme.

Jednou večer, když jsme před vystoupením v Miami Beach večeřeli v čínské restauraci, jsem se zeptal Amy, jestli ji napadá nějaká otázka, kterou při dotazech z publika následujících po takřka každém veřejném vystoupení ještě nikdy nedostala – taková otázka, na jakou před davem užaslých fanoušků, před nimiž člověk předstírá, že si neobléká kalhoty po jedné nohavici jako všichni ostatní, ještě nikdy nemusela odpovídat. Amy se zarazila, důkladně se nad tím zamyslela a pak řekla: „Nikdo se nikdy neptá na jazyk.“

Jsem jí za tuhle větu nesmírně vděčný. Už přes rok jsem si pohrával s myšlenkou, že bych napsal takovou kratší knížku o psaní, ale zatím jsem se do toho nechtěl pustit, protože jsem příliš nedůvěřoval svým vlastním motivům – proč chci psát o psaní? Proč si myslím, že k tomuhle tématu mám co říct?

Nabízí se odpověď, že člověk, který prodal tolik beletrie jako já, prostě k psaní musí mít co říct, jenže odpovědi, co se takhle nabízejí samy, nemusejí být vždycky ty správné. Kentucký plukovník Sanders možná prodal spoustu smažených kuřat, ale nejsem si jistý, jestli by někdo z nás chtěl vědět, jak je připravoval. Jestli jsem měl být natolik troufalý, abych lidem říkal, jak mají psát, potřeboval jsem k tomu přece jen lepší důvod než jen své úspěchy a popularitu. Jinak řečeno, nechtěl jsem napsat knihu, ani takhle krátkou, pokud bych se po ní cítil jako literární tlachal nebo neskutečný blb. Takových knih – i autorů – už je na trhu víc než dost.

Jenže Amy měla pravdu: nikdo se nikdy neptá na jazyk. Jistě, ptají se na něj DeLillů a Updikeů a Styronů, ale ne spisovatelů populární literatury. Přitom spousta nás proletářů na jazyk taky dbá, podle svých skromných možností, a opravdu nám leží na srdci umělecká i řemeslná stránka vyprávění příběhů na papíře. V následujících kapitolách jsem sepsal, stručně a prostě, jak jsem se k tomuhle řemeslu dostal, co o něm dnes vím a jak ho vykonávám. Je to o každodenní dřině; je to o jazyce.

Tuto knihu věnuji Amy Tanové, která mi velice jednoduše a jasně řekla, že je naprosto v pořádku, když ji napíšu.

DRUHÁ PŘEDMLUVA

Tahle kniha je krátká, protože většina knih o psaní je plná žvástů. Spisovatelé, včetně zde zúčastněného, sami moc dobře nerozumějí tomu, co dělají – nevědí, proč to funguje, když je to dobré, ani proč to nefunguje, když je to špatné. Usoudil jsem, že čím bude kniha kratší, tím míň v ní bude žvástů.

Jedinou významnou výjimkou z onoho pravidla o žvástech jsou Základy stylistiky (The Elements of Style) od Williama Strunka jr. a E. B. Whitea. V téhle knize najdete rozpoznatelných žvástů jen málo, pokud vůbec nějaké. (Je samozřejmě krátká; se svými pětaosmdesáti stranami dokonce mnohem kratší než tahle.) Hned na tomto místě bych rád řekl, že každý začínající spisovatel by si měl Základy stylistiky přečíst. Pravidlo 17 v kapitole Principy kompozice zní: „Vypouštějte zbytečná slova.“ Budu se ho tu snažit dodržovat.

TŘETÍ PŘEDMLUVA

Jedno z pravidel našeho cechu, které tu nikde není řečeno výslovně, zní: „Redaktor má vždycky pravdu.“ Praxe je ovšem taková, že žádný spisovatel si nevezme k srdci všechny rady svého redaktora; jeden každý z nich zhřešil a žádný nedosáhl redaktorské dokonalosti. Jinak řečeno: psát je lidské, redigovat božské. Tuhle knihu, jako ostatně tolik mých románů, redigoval Chuck Verrill. A jako obyčejně, Chucku, jsi byl božský.

– Steve

CURRICULUM VITAE

Ohromný dojem na mě udělal životopis Mary Karrové Klub lhářů. Nejen svou nevázaností, svou krásou a autorčiným půvabným postižením hovorového jazyka, ale především svou úplností – ta ženská si ze svého mládí pamatuje prostě všechno.

Se mnou je to jiné. Já prožil divné, rozhrkané dětství v neúplné rodině, když jsem byl malý, často jsme se stěhovali a máma nás s bráchou čas od času svěřovala do péče některé ze svých sester, protože – tím si ale nejsem stoprocentně jistý – nás po finanční a citové stránce prostě nebyla schopná trvale zvládat. Možná se ale jen snažila najít našeho otce, který nadělal spoustu dluhů a pak, když mně byly dva a mému bráškovi Davidovi čtyři, od nás utekl. Pokud ano, nikdy se jí to nepodařilo. Moje máma, Nellie Ruth Pilsburyová-Kingová, byla jednou z prvních amerických emancipovaných žen, i když ne z vlastní vůle.

Mary Karrová předkládá své dětství jako takřka jednolité panoráma. To moje připomíná spíš zamlženou krajinu, z níž tu a tam vystupují vzpomínky jako osamělé stromy… stromy, co vypadají, že by vás možná nejradši popadly a sežraly.

Na následujících stránkách vás čeká hrstka těchto vzpomínek, plus rozmanité momentky z poněkud souvislejších dnů mého dospívání a prvních let dospělosti. Není to životopis v onom literárním smyslu, spíš jakési curriculum vitae – můj pokus ukázat, co formovalo jednoho spisovatele. Ne, co jednoho spisovatele stvořilo; nevěřím, že by spisovatele mohlo něco stvořit, ani okolnosti, ani jeho vlastní umíněnost (ačkoli kdysi jsem těmhle věcem věřil). Potřebné vybavení musíte prostě dostat do vínku. V žádném případě se ale nejedná o vybavení nějak výjimečné; podle mě má spousta lidí alespoň nějaké spisovatelské a vypravěčské nadání a tohle nadání se rozhodně dá kultivovat a vybrušovat. Kdybych tomu nevěřil, bylo by psaní téhle knihy zbytečná ztráta času.

Takhle to tedy bylo se mnou, nic víc v tom nehledejte – nesouvislý růst, v němž sehrály svou roli ctižádost, touha, štěstí a trocha toho talentu. Nesnažte se číst mezi řádky a nepátrejte po nějaké červené niti, která by se táhla celou knihou. Žádná tu není – jen pár momentek, a většina z nich navíc trochu rozostřená.

1

Má nejstarší vzpomínka je na to, jak si představuju, že jsem někdo jiný – konkrétně, jak si představuju, že jsem mistr Lamželezo z cirkusu Ringling Brothers. To bylo u tety Ethelyn a strýčka Orena v Durhamu v Maine. Teta si to poměrně živě vybavuje a tvrdí, že mi tehdy byly tak dva a půl, možná tři roky.

Našel jsem si v rohu garáže betonovou tvárnici a podařilo se mi ji zvednout. Pomalu jsem ji nesl přes hladkou betonovou podlahu garáže – ovšem v duchu jsem byl samozřejmě oblečený do trikotu z nějaké zvířecí kůže (nejspíš pardálí) a nesl jsem tvárnici přes arénu. Obrovský dav ani nedýchal. Můj pozoruhodný výkon sledovalo ostré modrobílé světlo reflektoru. Publikum mělo v užaslých tvářích jasně napsáno, že tak neuvěřitelně silné dítě ještě nevidělo. „A to jsou mu teprve dva!“ zašeptal kdosi nevěřícně.

Bohužel jsem netušil, že si ve spodní části tvárnice postavily malé hnízdo vosy. Jednu z nich nejspíš naštvalo, že jim stěhuju příbytek, vylétla ven a dala mi žihadlo do ucha. Bolest to byla stejně oslňující jako bodnutí jedovaté inspirace. Byla to ta nejhorší bolest, jakou jsem za svůj krátký život poznal, nicméně primát si udržela jen několik vteřin. Když jsem si pustil tvárnici na bosou nohu a rozdrtil si všech pět prstů, na vosu jsem dočista zapomněl. Už si nevzpomínám, jestli mě odvezli k doktorovi, a nevzpomíná si na to ani teta Ethelyn (strýček Oren, jemuž zákeřná tvárnice bezpochyby patřila, je už bezmála dvacet let na onom světě), zato si ale vzpomíná na žihadlo, na rozdrcené prsty a na mou reakci. „Jak ty jsi ječel, Stephene! Měl jsi tehdy hlas jako siréna.“

2

Asi o rok později jsme byli s mámou a s bráškou ve West De Pere ve Wisconsinu. Netuším proč. Ve Wisconsinu bydlela další z máminých sester, Cal (za druhé světové války královna krásy Ženských pomocných armádních sborů), se svým žoviálním manželem, oddaným pivařem, a máma se možná přestěhovala, aby jim byla blíž. Pokud ano, pak si ale nevzpomínám, že bych Weimerovy vídal nějak častěji. Vlastně mám pocit, že jsme se s nimi nevídali skoro vůbec. Máma někde pracovala, ale nevzpomínám si kde. Možná v pekárně, ale myslím, že to přišlo až později, když jsme se přestěhovali do Connecticutu, abychom bydleli poblíž tety Lois a jejího manžela (Fred na pivo moc nebyl a ani o žoviálnosti se u něj nedalo mluvit; byl to nakrátko ostříhaný taťka, bůhvíproč pyšný na to, že jezdí v kabrioletu se zataženou střechou).

Během onoho wisconsinského období se u nás vystřídala řada slečen na hlídání. Nevím, jestli od nás odcházely proto, že jsme byli s Davidem taková čísla, nebo proto, že si nacházely lépe placenou práci, nebo snad proto, že máma trvala na vyšší úrovni, než k jaké byly ochotny se povznést; vím jen to, že jich byla spousta. Nejjasněji se mi vybavuje jistá Eula – nebo možná Beulah. Bylo jí nějakých -náct, byla velká jako stodola a hodně se smála. Eula-Beulah měla báječný smysl pro humor, to jsem poznal už ve svých čtyřech letech, ale byl to nebezpečný smysl pro humor – v každém výbuchu smíchu, který doprovázelo plácání rukama, natřásání zadku a pohazování hlavou, jako by se ukrývalo hromobití. Když občas vidím ty záběry ze skryté kamery, jak vychovatelky a slečny na hlídání zničehonic popadne rapl a začnou mlátit děti, pokaždé si vzpomenu na své dny s Eulou-Beulou.

Byla na mého bratra Davida stejně tvrdá jako na mě? Nevím. On v žádné z těch vzpomínek nevystupuje. Jeho by navíc nebezpečné větry hurikánu Eula-Beulah tolik neohrožovaly; v šesti letech už chodil do první třídy, a po většinu dne byl tudíž z dostřelu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

PRVNÍ PŘEDMLUVA

DRUHÁ PŘEDMLUVA

TŘETÍ PŘEDMLUVA

CURRICULUM VITAE