Mick Finlay

Detektiv Arrowood

Originální název: Arrowood

Vydáno u HQ, HarperCollins Publishers Ltd., London 2017

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © Mick Finlay, 2017

Originally published in the English language  by HarperCollins Publishers Ltd. under the title Arrowood

Translation © Petra Pechalová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9011-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9012-3 (mobi)

Anitě, Johnovi a Maye

KAPITOLA PRVNÍ

Jižní Londýn, 1895

Hned jak jsem to ráno přišel, všiml jsem si, že má šéf zase jednu z těch svých nálad. Tvář měl brunátnou vzteky, oči vytřeštěné, vlasy, nebo aspoň to, co mu ještě kolem té jeho zjizvené pleše zůstalo, mu nad jedním uchem trčely do strany, nad druhým je měl ulíznuté pomádou. Ano, byl na něj hrozný pohled. Zůstal jsem raději u dveří pro případ, že by po mně zase hodil konvicí. I odsud jsem z jeho páchnoucího dechu cítil závan včerejšího ginu.

„Ten zatracený Sherlock Holmes!“ zařval a dlaní udeřil do odkládacího stolku. „O tom šarlatánovi se mluví všude, kam se podívám!“

„Rozumím, pane,“ odvětil jsem, jak nejpokorněji jsem dokázal. Nespouštěl jsem pohled z jeho rukou, které poletovaly hned jedním, hned druhým směrem, protože mi bylo jasné, že může bleskově popadnout šálek, tužku nebo kus uhlí, které následně mrští na druhý konec pokoje, přímo na mou hlavu.

„Kdybychom měli jeho případy, už bychom bydleli někde ve čtvrti Belgravia, Barnette,“ prohlásil s tváří tak rudou, až jsem se bál, že dostane infarkt. „Měli bychom stálé apartmá v Savoyi!“

Ztěžka dosedl do křesla, jako by byl najednou úplně utahaný. Na stolku vedle jeho paže jsem spatřil, co jeho vztek vyvolalo: časopis The Strand, otevřený na posledním dobrodružství z pera doktora Watsona. Ze strachu, že si mého pohledu všimne, jsem obrátil pozornost k ohni.

„Postavím na čaj,“ navrhl jsem. „Čekají nás dneska nějaké schůzky?“

Přikývl a poraženecky máchl rukou do vzduchu. Měl zavřené oči.

„V poledne přijde jedna dáma.“

„Výborně, pane.“ Promnul si spánky.

„Dejte mi trochu laudana, Barnette. Rychle.“

Vzal jsem z jeho police flakón a postříkal mu jím hlavu. Zasténal, mávnutím mě odehnal a ušklíbl se, jako bych mu rozřízl nežit.

„Je mi zle,“ postěžoval si. „Vzkažte jí, že jsem indisponovaný. Ať přijde zítra.“

„Williame,“ ozval jsem se, zatímco jsem odklízel talíře a noviny poházené po celém stole. „Už pět týdnů jsme žádný případ neměli. Musím z něčeho platit nájem. Jestli domů brzo nepřinesu nějaké peníze, budu muset jít dělat k Sidneyho drožkám a vy přece moc dobře víte, jak nemám rád koně.“

„Jste měkký, Barnette,“ zamručel a zabořil se do křesla ještě hlouběji.

„Trochu to tady poklidím, pane. A v poledne se s ní sejdeme.“

Už mi neodpověděl.

Přesně ve dvanáct zaklepal na dveře Albert.

„Přišla za váma nějaká dáma,“ oznámil svým obvyklým tesklivým tónem.

Vydal jsem se za ním temnou chodbou až do pekárny, kterou se procházelo do šéfova bytu. U pultu stála mladá žena v klobouku a rozevláté sukni. Její pleť vypadala jako pleť zámožné dámy, ale zároveň měla roztřepené, umolousané manžety a kouzlo její oválné tváře kazil naštípnutý přední zub. Krátce, nešťastně se na mě usmála, načež mě následovala do šéfova bytu.

Všiml jsem si, že jakmile vešla dovnitř, celý roztál. Zamrkal, vyskočil na nohy, uchopil její povadlou ruku a hluboce se uklonil.

„Madam.“

Ukázal na nejlepší židli – byla čistá a stála hned u okna, takže na její pohlednou postavu dopadalo trochu světla. Její pohled okamžitě zaznamenal stohy starých novin, které lemovaly stěny a občas dosahovaly výšky dospělého muže.

„Co pro vás mohu udělat?“

„Jde o mého bratra, pane Arrowoode,“ oznámila mu. Z jejího přízvuku bylo patrné, že není místní. „Zmizel. Bylo mi řečeno, že ho dokážete najít.“

„Jste Francouzka, mademoiselle?“ zeptal se, zády otočený k hořícímu uhlí.

„Ano, jsem.“

Pohlédl na mě, jeho masité spánky mu začínaly rudnout a pulzovat. To nebyl dobrý začátek. Před dvěma lety nás ve francouzském Dieppe strčili za mříže poté, co si tamější soudce usmyslel, že se až příliš zajímáme o jeho švagra. Sedm dní o chlebu a studeném vývaru v něm zlomilo veškerý obdiv, který k této zemi choval, a aby toho nebylo málo, náš klient nám odmítl zaplatit. Od té doby chová šéf vůči Francouzům silné předsudky.

„S panem Arrowoodem chováme k vaší zemi oba velký obdiv, slečno,“ prohlásil jsem dřív, než by ji stihl odradit.

Zamračil se na mě a zeptal se: „Jak jste se o mně dozvěděla?“

„Zmínil se mi o vás jeden můj přítel. Jste soukromý vyšetřovatel, je to tak?“

„Nejlepší v Londýně,“ dodal jsem v naději, že ho trocha chvály ukonejší.

„Ach,“ zarazila se. „Myslela jsem, že Sherlock Holmes…“

Všiml jsem si, že šéf znovu ztuhl.

„Údajně je to génius,“ pokračovala. „Prý je nejlepší na celém světě.“

„Možná byste se tedy měla jít poradit s ním, mademoiselle!“ utrhl se na ni šéf.

„Nemohu si ho dovolit.“

„Takže já mám být jeho náhražka?“

„Nemyslím to ve zlém, pane,“ odvětila, když si konečně všimla napětí v jeho hlase.

„Dovolte, abych vám něco řekl, slečno…“

„Coustureová. Slečna Caroline Coustureová.“

„Zdání občas klame, slečno Coustureová. Holmes je slavný, protože jeho asistent píše povídky a prodává je do časopisu. Je to takový detektiv s kronikářem. Ale co případy, o kterých jsme se nikdy nedoslechli? Ty, které nebyly proměněny v příběhy určené veřejnosti? Co případy, ve kterých vinou jeho hloupých chyb někdo zemře?“

„Zemře, pane?“ podivila se žena.

„Už jste slyšela o Openshawově případu, slečno Coustureová?“

Žena zavrtěla hlavou.

„O Případu pěti jadérek?“ Znovu zavrtěla hlavou.

„Tento velký detektiv poslal na smrt mladého muže. U Waterlooského mostu. A to nejen tehdy. Určitě znáte Případ tančících figurek? Objevilo se to v novinách.“

„Ne, pane.“

„Pan Hilton Cubitt?“

„Já noviny nečtu.“

„Zastřelen. Na místě jej zastřelili a k tomu málem zabili i jeho ženu. Kdepak, kdepak, Holmes není ani zdaleka dokonalý. Věděla jste, že disponuje ohromným jměním, slečno? Slyšel jsem, že odmítá stejné množství případů, jako jich přijímá, a proč myslíte, že tomu tak je? Člověku až vrtá hlavou, proč by detektiv odmítal tolik případů? A nemyslete si, prosím, že mu závidím. Tak to rozhodně není. Je mi ho líto. A proč? Protože pracuje na principu dedukce. Sleduje drobné stopy a vyvozuje z nich nesmírné závěry. A dle mého názoru často také chybné. Tak.“ Rozhodil ruce do vzduchu. „Už je to venku. Samozřejmě že je slavný, ale obávám se, že vůbec nerozumí lidem. U Holmese hrají pokaždé roli stopy: otisky a rýhy na zemi, nahodilá špetka popela na stole, konkrétní druh hlíny na člunu. Ale co případy, kde žádné stopy nejsou? Je to běžnější, než si myslíte, slečno Coustureová. Tehdy je to o lidech. O schopnosti v nich číst.“ A ukázal na polici, na níž se nacházela jeho nevelká sbírka knih zaměřená na psychologii mysli. „Já pracuji na principu emocí, a ne dedukce. A proč? Protože lidi vnímám. Vidím jim až na dno duše. Dokážu ucítit lež na sto honů.“

Jak tak mluvil, pohled upřený přímo na ni, všiml jsem si, že se začervenala. Sklouzla očima k podlaze.

„A občas ji cítím tak silně, až ve mně hlodá jako červ,“ pokračoval. „Já se v lidech vyznám. Vyznám se v nich tak dobře, až mě to mučí. A tímto způsobem své případy řeším. Možná nenajdete mou podobiznu v novinách. Možná nemám hospodyni a byt na Baker Street a bratra ve vládě, ale pokud se váš případ rozhodnu přijmout – což vám nemohu zaručit, dokud si nevyslechnu, s čím jste za mnou přišla –, pokud se ho rozhodnu přijmout, pak si nebudete mít ani u mě, ani u mého asistenta na co stěžovat.“

Obdivně jsem ho sledoval: když se šéf rozjel, byl nezastavitelný. A co říkal, byla pravda: jeho emoce byly zároveň jeho silnou i slabou stránkou. Proto mě potřeboval víc, než si občas uvědomoval.

„Omlouvám se,“ odpověděla slečna Coustureová.

„Neměla jsem v úmyslu vás urazit. V práci detektiva se vůbec nevyznám. Vím jen, co se povídá o panu Holmesovi. Odpusťte mi, pane.“

Přikývl, odkašlal si a konečně se usadil do svého křesla u krbu.

„Všechno nám povězte. Nic nevynechejte. Kdo je váš bratr a proč ho potřebujete najít?“

Sepjala ruce v klíně a uklidnila se.

„Jsme z Rouenu, pane. Přišla jsem sem teprve před dvěma lety kvůli práci. Jsem fotografka. Ve Francii společnost ženy jako fotografky neuznává, takže mi můj strýc pomohl najít práci tady, v ulici Great Dover Street. Je to obchodník s uměním. Můj bratr Thierry pracoval doma v cukrárně, ale došlo tam k nějakým potížím.“

„K potížím?“ zajímal se šéf. „K jakým potížím?“ Zaváhala.

„Pokud mi neřeknete všechno, co chci vědět, nemohu vám pomoct.“

„Obvinili ho, že v obchodě kradl,“ vylezlo z ní.

„A kradl?“

„Myslím, že ano.“

Poníženě na něj pohlédla, načež se nakrátko střetla pohledem se mnou. Stydím se přiznat, že ačkoli jsem byl donedávna více než patnáct let ženatý s tou nejpraktičtější ženou z celého Walworthu, ten pohled ve mně rozdmýchal touhu, která už nějaký čas rozdmýchána nebyla. Tato mladá žena se svou oválnou tváří a naštípnutým zubem byla kráska od přírody.

„Pokračujte,“ vyzval ji.

„Musel z Rouenu odejít co nejrychleji, takže se vydal za mnou do Londýna. Našel si práci v hostinci. Před čtyřmi dny se vrátil z práce hrozně vyděšený. Prosil mě o nějaké peníze, aby se mohl vrátit do Francie. Odmítal mi říct proč. Nikdy jsem ho tak vyděšeného neviděla.“ Na chvíli se odmlčela, aby se mohla nadechnout a rohem zažloutlého kapesníčku si otřít oči. „Odmítla jsem. Nemohla jsem dovolit, aby se vrátil zpátky do Rouenu. Pokud by se tam objevil, dostal by se do maléru. To nechci.“

Znovu zaváhala a v očích se jí objevily slzy.

„Ale možná spíš chci, aby zůstal se mnou tady v Londýně. Pro cizince je to osamělé místo, pane. A pro ženu i nebezpečné.“

„Nemusíte nikam spěchat, mademoiselle,“ prohodil šéf šlechetně. Předklonil se v křesle dopředu, až mu břicho spočinulo na stehnech.

„Odešel hrozně rozzuřený. Od té doby jsem ho neviděla. Nebyl ani v práci.“ V tu chvíli nastoupily slzy v celé své síle. „Kde spí?“

„Nuže, má drahá,“ poznamenal šéf. „Vy nás vlastně vůbec nepotřebujete. Váš bratr se bezpochyby někde ukrývá. Jakmile se bude cítit v bezpečí, zase vás vyhledá.“ Držela si kapesník na očích, dokud se zase neuklidnila. Pak se vysmrkala.

„Pokud jde o peníze, tak já mám čím zaplatit,“ prohlásila nakonec a vytáhla z útrob kabátu drobnou peněženku a z ní vylovila hrst guineí. „Podívejte.“

„Schovejte to zpátky, slečno. Pokud má takový strach, tak bude nejspíš zpátky ve Francii.“

Zavrtěla hlavou.

„Ne, pane, ve Francii není. Den po tom, co jsem ho odmítla, jsem se vrátila z práce a všimla jsem si, že mi zmizely hodiny, moje druhé boty a spodní košile, kterou jsem si koupila teprve tuto zimu. Paní domácí mi řekla, že tam to odpoledne byl.“

„No vidíte! Prodal je, aby získal peníze na cestu.“

„Kdepak, pane. Jeho doklady a oblečení tam zůstaly. Jak se dostane do Francie bez dokladů? Něco se mu stalo.“ Zatímco mluvila, vrátila mince zpátky do peněženky a vytáhla pár bankovek. „Prosím, pane Arrowoode. Je tím jediným, kdo mi ještě zůstal. Nemám se jinak na koho obrátit.“

Šéf sledoval, jak urovnává dvě pětilibrové bankovky: už uplynula nějaká doba, co jsme naposledy spatřili bankovky v této místnosti.

„Proč jste nešla na policii?“ zajímal se.

„Řekli by to samé co vy. Prosím vás, pane Arrowoode.“

„Vaše peníze bych si vzít mohl, slečno Coustureová, bezpochyby je v Londýně mnoho soukromých vyšetřovatelů, kteří by po nich skočili s radostí. Ale jednou z mých zásad je, že peníze přijímám teprve tehdy, když se domnívám, že opravdu máme nějaký případ, zejména od osoby s omezenými příjmy. Nehodlám vás urazit, ale jsem si jistý, že ty peníze, které tam máte, jsou buďto těžce vydělané, nebo vypůjčené. Váš bratr bude nejspíš někde zalezlý s nějakou ženou. Počkejte pár dní. Pokud se neobjeví, pak se sem za námi vraťte.“

Její bledou tvář zalil ruměnec. Vstala, přistoupila k mříži krbu a přidržela bankovky u žhnoucích uhlíků.

„Jestli můj případ nevezmete, hodím ty peníze do ohně,“ prohlásila rázně.

„Buďte prosím rozumná, slečno,“ domlouval jí šéf.

„Ty peníze pro mě nic neznamenají. A myslím, že vy byste je měl raději v kapse, než v krbu.“

Šéf zamručel, oči upřené na bankovky. Posunul se v křesle ještě víc dopředu.

„Já to udělám!“ zvolala zoufale a posunula ruku k plamenům ještě blíž.

„Zastavte!“ vykřikl, když už to nedokázal déle snášet.

„Takže můj případ vezmete?“ Povzdechl si. „Ano, ano. Zajisté.“

„A udržíte mé jméno v tajnosti?“

„Pokud si to tak přejete.“

„Účtujeme si dvacet šilinků na den, slečno Coustureová,“ oznámil jsem jí. „V případě pohřešované osoby platíte prvních pět dní předem.“

Šéf se odvrátil a začal si pěchovat dýmku. Ačkoli míval peněz obvykle nedostatek, cítil se vždycky nepříjemně, když je měl přijímat: bylo to příliš otevřené doznání vůči jeho okolí, že je potřebuje.

Jakmile byla služba proplacena, otočil se zpátky k nám.

„Tak, teď budeme potřebovat detaily,“ oznámil jí a potáhl s dýmky. „Jeho věk a vzhled. Máte fotografii?“

„Je mu třiadvacet. Není tak vysoký jako vy, pane,“ prohlásila s pohledem upřeným na mě. „Je něco mezi panem Arrowoodem a vámi. Má plavé vlasy a na uchu má dlouhou jizvu od spáleniny, na téhle straně. Fotografii bohužel nemám. Ale v Londýně moc lidí s naším přízvukem není.“

„Kde pracoval?“

„U Soudku skopového, pane.“

Celý jsem povadl. Teplá pětilibrová bankovka, kterou jsem držel v ruce, mi teď přišla studená jako zelný list. Šéfova ruka, kterou držel dýmku, poklesla. Oči upíral do ohně. Zavrtěl hlavou, aniž by odpověděl.

Slečna Coustureová se zamračila.

„Co se děje, pane?“

Podal jsem jí peníze zpátky.

„Vezměte si to, slečno,“ řekl jsem. „Váš případ přijmout nemůžeme.“

„Ale proč? Vždyť jsme se dohodli.“

Pohlédl jsem na šéfa, čekal jsem, že odpoví. Místo toho se mu skrze rty vydralo ven tiché zavrčení. Vzal pohrabáč a začal jím šťourat do zářících uhlíků. Když jsem k ní natáhl ruku s penězi, přejela slečna Coustureová pohledem ze mě na něj.

„Děje se něco?“

„Se Soudkem skopového jsme si už své užili,“ oznámil jsem jí nakonec. „O majiteli té restaurace, Stanleym Creamovi, jste už nejspíš slyšela?“

Přikývla.

„Před pár lety jsme se s ním střetli,“ vysvětlil jsem jí.

„Ten případ se tehdy strašně zvrtnul. Pomáhal nám s tím jeden muž, John Spindle. Byl to správnej chlap. Creamova tlupa ho ubila k smrti a my s tím nemohli nic dělat. Cream přísahal, že jestli nás ještě někdy uvidí, nechá nás zabít.“

Nic na to neřekla.

„Je to ten nejnebezpečnější muž v jižním Londýně, slečno.“

„Takže se bojíte,“ utrousila hořce.

Zničehonic se šéf otočil. Ve tváři byl z upřeného sledování ohně celý rozpálený.

„My ten případ vezmeme, slečno,“ oznámil jí. „Já své slovo dodržím.“

Kousl jsem se do jazyka. Pokud je bratr slečny Coustureové nějak spojený se Soudkem, pak bylo velice pravděpodobné, že je skutečně v nějakém maléru. Bylo velice pravděpodobné, že už je mrtvý. V tu chvíli mi práce u drožek přišla jako ten nejlepší džob v Londýně.

Když Caroline Coustureová odešla, klesl šéf ztěžka do křesla. Zapálil si dýmku a zamyšleně se zahleděl do ohně.

„Ta žena,“ prohlásil nakonec, „nám lže.“

KAPITOLA DRUHÁ

Zrovna jsme dojídali masový koláč a brambory, které jsem nám sehnal k večeři, když se rozletěly dveře vedoucí do obchodu. A tam, s brašnou v jedné ruce a pouzdrem na tubu v druhé, stála na prahu žena středního věku. Byla oděná v šedé a černé; její postoj svědčil o zcestovalé duši. Šéf jako by rázem oněměl. Vyskočil jsem na nohy a uklonil se, přičemž jsem si rychle utíral do kalhot na zadku mastné prsty.

Krátce na mě pokývla a znovu se otočila k němu. Dlouho na sebe hleděli, on s výrazem překvapení a hanby, ona s oprávněnou nadřazeností. Nakonec se mu podařilo spolknout bramboru, kterou měl stále v puse.

„Ettie,“ vysoukal ze sebe. „Co…? Ty jsi…?“

„Vidím, že jsem dorazila v nejvyšší čas,“ odvětila, zatímco přejížděla svým vznosným pohledem po lahvičkách s léky, džbánech od piva, po popelu, který se sypal z ohniště, a po novinách a knihách, které se hromadily na každém volném povrchu. „Isabel se tedy nevrátila?“

Našpulil své masité rty a zavrtěl hlavou. Otočila se ke mně.

„A vy jste?“

„Barnett, madam. Zaměstnanec pana Arrowooda.“

„Ráda vás poznávám, Barnette.“ Můj úsměv mi oplatila zamračením.

Šéf se zvedl ze židle a setřepal si z vlněné vesty drobky od těsta.

„Myslel jsem, že jsi v Afghánistánu, Ettie.“

„Ukázalo se, že mezi chudinou tohoto města lze učinit mnoho dobrého. Připojila jsem se k misii v Bermondsey.“

„Co, tady?“ zvolal šéf.

„Budu bydlet u tebe. Teď mi laskavě prozraď, kde budu spát.“

„Spát?“ Šéf na mě pohlédl se strachem ve tváři. „Spát? Někde přece musíš mít nějakou sesterskou ubikaci?“

„Odteď pracuji ve službách našeho dobrého Pána, bratře. A jak se tak tady dívám, není to vůbec špatný nápad. Už jen tyhle hory papírů představují velké nebezpečí.“ Oči jí sklouzly na malé schodiště na opačné straně místnosti. „Ach. Půjdu si to tu prohlédnout. Není třeba mě doprovázet.“

Odložila tubu na zem a vykráčela po schodech nahoru. Uvařil jsem šéfovi čaj, zatímco on jen tak seděl a hleděl umazaným oknem ven, jako by se nacházel na sklonku života. Odlomil jsem v kapse kousek karamely a nabídl mu ji; lačně si ji strčil do pusy.

„Proč jste tvrdil, že nám slečna Coustureová lže?“ zeptal jsem se.

„Musíte dávat větší pozor, Barnette,“ odpověděl mi, zatímco zuby zpracovával karamelu. „V jisté chvíli mého proslovu se začervenala a odmítala mi pohlédnout do očí. Jenom jednou. A to tehdy, když jsem jí řekl, že vidím člověku až na dno duše. Že vycítím lež. Vy jste si nevšiml?“

„To jste udělal schválně?“ Zavrtěl hlavou.

„Ale podle mě je to dobrý trik,“ liboval si. „Možná ho ještě někdy použiji.“

„Tím si nejsem tak jistý. Tam, odkud pocházím, se lže zcela běžně.“

„To všude, Barnette.“

„Tím chci říct, že když člověka obviníte ze lži, vůbec se nezačervená.“

„Ale já ji z ničeho neobvinil. V tom to vězí. Mluvil jsem o sobě.“

Dával si na té karamele tak záležet, až mu z koutku úst vyteklo trochu šťávy. Okamžitě si ji setřel.

„Ohledně čeho tedy lhala?“

Vztyčil prst a zašklebil se, jak se snažil vydolovat jazykem karamelku ze stoličky.

„To nevím,“ připustil, jakmile toho byl schopen. „Tak, dneska večer potřebuju zůstat doma a zjistit, co tady má sestra hodlá k čertu dělat. Je mi líto, Barnette. Soudek skopového budete muset navštívit sám.“

Z toho jsem neměl zrovna velkou radost.

„Možná bychom měli počkat, až budete moct jít taky,“ navrhl jsem.

„Dovnitř nechoďte. Čekejte na opačné straně ulice, dokud nevyjde nějaký zaměstnanec. Uklízeč nebo někdo z obsluhy. Někdo, kdo nepohrdne menší pencí. Zkuste něco zjistit, ale nedělejte nic, co by vás mohlo ohrozit. A hlavně, ať vás nespatří Creamovi muži.“

Přikývl jsem.

„Myslím to vážně, Barnette. Pochybuju, že by vám dal tentokrát druhou šanci.“

„Nehodlám se k jeho mužům ani přiblížit,“ prohlásil jsem nešťastně. „I když raději bych tam nechodil vůbec.“

„Prostě buďte opatrný,“ poradil mi. „Až něco budete mít, tak se sem vraťte.“

Když jsem se zvedl k odchodu, stočil pohled ke stropu, odkud se začalo ozývat vrzání přesouvaného nábytku.

Soudek skopového byla čtyřpodlažní budova na rohu ulice Waterloo Road. Po večerech bývali stálými zákazníky převážně mladí muži, kteří přijížděli v drožkách z opačné strany řeky a hledali tu nějakou zábavu poté, co divadla na noc zavřela a politické schůze byly ukončeny. V přízemí se v přední části nacházela hospoda, jedna z největších v Southwarku, a nad ní dvoupatrová restaurace. Tu si často zamlouvaly nějaké hodující spolky a o letních nocích, když se otevřela okna a spustila hudba, to bylo jako kráčet kolem rozbouřeného moře. Ve třetím patře stály hráčské stoly, které byly určené jen té nejvybranější společnosti. Tohle byla úctyhodná tvář Soudku skopového. Vzadu za budovou, o kus dál v páchnoucí uličce plné žebráků a prostitutek, se nacházel Džber skopového, výčep tak temný a prosycený kouřem, že se vám spustily slzy v momentě, kdy jste vstoupili dovnitř.

Přestože byl červenec, bylo chladno, spíš to působilo jako brzké jaro a já, přikrčený ve vchodu na opačné straně ulice jako nějaký vandrák u dvoukoláku prodavače pečených brambor, čapku staženou hluboko do očí, tělo zabalené ve starém pytli, jsem proklínal studený vítr. Moc dobře jsem si uvědomoval, co by mi Creamovi muži udělali, kdyby mě znovu přistihli, jak jejich podnik sleduju. Čekal jsem, dokud mladí muži znovu nenastoupili do svých drožek a ulice neztichla. Brzy vyšla ven skupinka obsluhujících dívek ve fádních šedých šatech a společně se vydaly na východ směrem k věznici Marshalsea. Po nich vyšli čtyři číšníci a za nimi pár kuchařů. A potom, konečně, přesně ten typ chlapíka, na jakého jsem čekal. Měl na sobě dlouhý otrhaný kabát a boty, které mu byly příliš velké, a klopýtavě spěchal ulicí, jako by nutně potřeboval na velkou. Sledoval jsem ho temnými ulicemi, aniž bych se nějak výrazně snažil skrývat: ten neměl důvod se obávat, že by se o něj mohl někdo zajímat. Spustil se lehký déšť. Brzy dorazil k Bílému orlu, do baru v ulici Friar Street, na jediné místo, kde v tuto pozdní hodinu ještě nalévali.

Počkal jsem venku, dokud nebude mít v ruce sklenici. Pak jsem nakráčel dovnitř a postavil se k baru hned vedle něj.

„Co si dáte?“ zeptal se tlustý barman.

„Jedno černé.“

Měl jsem poctivou žízeň a na jeden zátah jsem vypil rovnou půlku pinty. Stařík vedle mě usrkával svůj gin a přitom si povzdechl. Prsty měl svraštělé a růžové.

„Problémy?“ zeptal jsem se.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ