Roman Voosen a Kerstin Signe Danielsson

Sněhurčina rakev

Originální název: Schneewittchensarg

Vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG

Cologne/Germany, 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www. mobaknihy. cz

www. facebook. com/moba. cz

© 2019, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Originally published in the German language as „Schneewittchensarg“ By Voosen/Danielsson

Translation © Eva Osinová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9251-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9252-3 (mobi)

Další případ pro Ingrid Nyströmovou a Stinu Forssovou

Poznámka překladatele

V severských jazycích je tykání a oslovování křestním jménem naprosto běžné také ve formálním a oficiálním kontextu, zatímco vykání se používá velice omezeně a pouze při velmi zvláštních příležitostech. Vzhledem k citlivému rozlišování mezi vykáním a tykáním v českém jazyce nebyla tato skutečnost při překladu zohledněna.

Tu se měla v srdci mladé královny k panování zloba a nenávist a tak zle ji užíraly, že si jednoho dne povolala lovce a dala mu strašlivý úkol. Nechť zavede malou Sněhurku do hlubokého lesa, tam ji zabije a jako důkaz své paní přinese její játra a plíce.

SNĚHURKA, PODLE BRATŘÍ GRIMMŮ

PROLOG

LÉTO 1971

Klopýtal po mírném svahu ke břehu jezera. Jednou málem spadl do nízkého brusinkového porostu, ale na poslední chvíli to vybral a udržel se na nohou. Neměl ponětí, kolik piv vypil, prostě to v jednu chvíli přestal počítat, panáků už měl taky dost, teď je zkrátka zapotřebí vyprázdnit nádrž. Když se vzdálil od hlučné skupinky oslavenců dostatečně daleko, zastavil se u stromu, opřel čelo o drsnou kůru borovice, rozepnul zip u kalhot a konečně si ulevil. Paráda. Když byl hotov, všiml si, že má mokré špičky. Sakra, vždyť si nadělal na úplně nové boty. Rozhlédl se. Není tady něco, do čeho by si je mohl aspoň trochu utřít? I když se brzy setmí a v tak pokročilou hodinu už si toho nejspíš nikdo nevšimne, rozhodně se na oslavu nemůže vrátit v pomočených polobotkách. O několik metrů níže u vody rostla vysoká, suchá tráva. Lepší než nic, pomyslel si a byl naštvaný sám na sebe, že nemá kapesník. Studem, který kvůli téhle nepříjemnosti pocítil, trochu vystřízlivěl. Zamířil k trávě, která připomínala slámu, přidřepl a začal rvát ze země chomáče, že si s nimi očistí mokré boty. Očekávaný úspěch se nedostavil. Drahá kůže na špičkách ztmavla, na tom ani tráva nic nezmění. Zaklel. Zrovna když se rozhodl, že tohle nesmyslné počínání vzdá a vrátí se na oslavu, zaslechl kousek od sebe tlumené kroky. Že by někdo další, kdo si musel jít ulevit? Opatrně nakoukl zpoza vysoké trávy. Ten člověk se však nechystal přistoupit ke stromu ani dřepnout do křoví, místo toho zamířil rovnou ke člunu, který byl přivázaný u lávky. Rozpoznal nástroj, který ten neznámý držel v ruce, a nevěřil vlastním očím. K čemu mu tady může být vrtačka? Stín, který z lávky přelezl do člunu, odpověděl na jeho tichou otázku tím, co prováděl. Charakteristické pohyby rukou, bzučivý zvuk kovového vrtáku zakusujícího se do dřeva. Netrvalo to ani minutu. Pak se stín napřímil, zahodil nástroj do jezera, vylezl ze člunu na lávku a vrátil se směrem, odkud přišel.

ŠVÉDSKO, SOUČASNOST SOBOTA

1

Něco se chystalo. Unavené letní počasí uplynulých dní od poledních hodin ztěžklo, bylo víc dusno a nepříjemně. Nebe se zatáhlo a byla jen otázka času, než se k zemi snesou první kapky. Přesto komisařka Stina Forssová nehodlala vstát z lehátka na zahradě. Pozorovala nehybnou hladinu jezera, na níž se zrcadlila šeď zamračeného nebe. Pot na kůži přitahoval komáry, ona však byla příliš líná, než aby se natáhla pro sprej proti hmyzu. Vzchopila se akorát k tomu, že vlažně, vysíleně mávla rukou, což byla jen málo efektivní strategie, protože zarputilý hmyz se tímto způsobem rozhodně nenechal odradit. Výraz líná se na ni však nehodil. Tělo měla jako z kamene, zatímco myšlenky, emoce, celé její já bylo úplně jinde, daleko odsud, od tohoto malého odlehlého domku na idylickém místě u jezera, daleko od dnešního červencového dne ve Smålandu. Daleko od lesnatého pásu země, který se stal její novou vlastí od okamžiku, kdy za sebou před lety nechala Berlín a slibnou kariéru u komise vyšetřující závažnou trestnou činnost, protože chtěla ve Švédsku, v zemi svého dětství, strávit poslední chvíle s těžce nemocným otcem. Stina Forssová neurčitě a koneckonců také marně doufala, že se to mezi nimi urovná. Otec byl už nějakou dobu po smrti, a ona přesto stále zůstávala tady, hluboko v provincii. Les, jezero a samota – naprostý opak dřívějšího života v Berlíně.

Nenavázala tady sice žádné přátelské vztahy, ale usadila se zde alespoň pracovně. Avšak tohle nebyl skutečný důvod, proč trčela v téhle pustině. Důležitější byly události uplynulých dvou let, které nabraly v posledních měsících tak tragickou podobu, že tomu Forssová přestávala rozumět. Tíha událostí ji vtlačovala do lehátka. Drtila ji tak, že nebyla ani přes komáří štípance a blížící se bouři víceméně schopna pohybu.

Jak a kdy přesně to všechno začalo?

Přemýšlela o tom už několik měsíců, a odpověď nenacházela. To, co ji ze všech věcí, které se udály, trápilo nejvíc, kvůli čemu se každé ráno probouzela celá zpocená a kvůli čemu se hrůzou budila ze spaní se ztuhlými čelistmi, byla vražda snachy své nadřízené. Výstřely, které někdo odpálil z temného úkrytu ze vzdálenosti dvou set metrů na jedoucí vůz, pravděpodobně nebyly určeny nevinné mladé mamince, ale jí samotné. Osudová záměna. To ona měla toho chladného dubnového večera zemřít. Možná jí smrt hrozila stále, ale ona kupodivu neměla strach. Možná proto, že si připadala příliš otupělá.

Jak velký pocit viny může člověk unést? Kousala se do spodního rtu.

Do hřbetu ruky ji píchl komár.

Blížící se bouře zaduněla docela blízko.

Natáhla se pro skleničku ginu s tonikem, kterou měla vedle sebe na odkládacím stolku. Kostky ledu se už dávno rozpustily. Nevnímala to, stejně jako si neuvědomovala první dešťové kapky. Z apatie ji dostalo až vyzvánění mobilního telefonu.

2

Na rozdíl od bouřkového deště, který se plížil několik hodin, než se vší silou opřel do předního skla její toyoty, přišly slzy najednou. Vrchní komisařku Ingrid Nyströmovou překvapila síla, s jakou s ní hysterický pláč otřásal, ale současně se mu odevzdaně poddávala. Proč by s ním měla bojovat, když je sama? Bylo v tom něco osvobozujícího, že se mohla alespoň na krátký okamžik uvolnit a konečně se přestat kontrolovat. Její maličký vůz stál na parkovišti před växjöským letištěm a uplynulo sotva deset minut, co se v hale objala a rozloučila s manželem, dcerou a vnoučkem. Anders, Anna a malý Albert poletí přes Stockholm do Londýna a odtud dál do Tanzanie, kde bude manžel pomáhat při výstavbě školy a studny v rámci církevního projektu na pomoc rozvojovým zemí. Anna a její bezmála roční syn jedou s ním.

Anders tam už před čtyřmi měsíci strávil několik týdnů, tím mu začalo neplacené volno, ale po Healeyině nepochopitelné, nečekané smrti se okamžitě vrátil domů. Dcera ho teď potřebovala, ona samotná ho potřebovala. V takových chvílích se rodina vždycky semkne. A manžel byl v ony chaotické dny a týdny po Healeyině zavraždění skutečně zdrojem síly a dodával klid celé rodině. Annin žal po životní družce se v otcově blízkosti do jisté míry zmírnil, Anders představoval podporu, kterou jí jako matka nedokázala dát. Nebyla schopna říct proč, ale zraňovalo ji to a cítila, že zklamala, snažila se však trauma potlačit, nešlo přece o ni, šlo o Annu a jejího devítiměsíčního synka Alberta, který právě ztratil jednoho rodiče, šlo o Healeyinu rodinu.

Anna a Harringtonovi se shodli na tom, že pohřbí Healey ve Švédsku. Healey sice nebyla nijak zvlášť věřící, ale vždycky považovala malý obecní hřbitov pod vysokými stromy za romantický a výjimečný. A jako místo posledního spočinutí byl adekvátní, dá-li se to vůbec říct o hrobě ženy, které ještě nebylo ani třicet. Anders se jako pastor postaral o veškeré pohřební přípravy, ubytoval Harringtonovy a vybraný okruh přátel v jejich velkém domě, případně u známých a v penzionech, sloužil dvojjazyčnou zádušní mši a zorganizoval pohřební hostinu a posezení na farnosti. Jinými slovy: držel všechny a všechno pohromadě a zachránil rodinu před hromadným zhroucením.

Byla mu neskonale vděčná a obdivovala ho za to, čím byl: fantastickým manželem, starostlivým dědečkem a v neposlední řadě dobrým pastorem.

A ona?

Samozřejmě také přiložila ruku k dílu. Měla na starosti hromadu hostí. Prala prádlo, uklízela, vařila, pekla. Starala se o malého Alberta. Snažila se Annu utěšit, i když si přitom připadala příliš často prkenná a neohrabaná.

Ale samozřejmě jí připadalo, že nic z toho nestačí. Nesplnila očekávání a zklamala. Jako matka i jako policistka. Nevěděla, co z toho je vlastně horší.

Fakt byl, že pachatel nebyl dopaden. Healeyin vrah byl stále na svobodě a nic nenasvědčovalo tomu, že by ho měli brzy dostat. Neměli podezřelého, kriminalistické stopy na místě činu byly nedostatečné, chyběl motiv. Dceřina životní družka byla bezúhonná podnikatelka, provozovala v Brightonu butik. Kdo by někomu takovému usiloval o život? Mladé, bezmocné matce? Někdo, komu se hnusí láska mezi osobami stejného pohlaví a kdo nenávidí lesby? Fanatický zastánce takzvané tradiční rodiny? S ohledem na okolnosti činu jen stěží: ostřelovač v úkrytu, který pracoval s vojenskou přesností. Připomínalo to profesionální popravu nebo politicky motivovaný atentát. Nezapadalo to do sebe.

Nejpřijatelnějším vysvětlením – a v tom musela dát za pravdu vyšetřovatelce Stině Forssové, nadřízenému Eriku Edmanovi i kolegům z ministerstva obrany – byla teorie o záměně obětí. Podle ní neměl pachatel spadeno na její snachu, nýbrž na Stinu Forssovou. I když si očividně výborně vycvičený střelec počínal celkově jako profesionál – dvě přesně mířené rány do hlavy, pohyblivý cíl, velká vzdálenost, moment překvapení, pečlivé odstranění veškerých stop v úkrytu –, bylo možné, že si spletl Forssovou s Healey. Healey seděla v autě Forssové, měla podobně vlnité vlasy jako ona, k tomu špatné světelné podmínky v šeru a velká vzdálenost.

Forssová nebyla na rozdíl od Healey čistá, nepopsaná deska. Skutečnost, že Forssová odhalila pravicově extremistickou teroristickou buňku a zabránila atentátu na fotbalový zápas dvou přistěhovaleckých mužstev, z ní udělala proti její vůli celostátně známou policistku. Její tvář se objevila na titulních stranách velkých novin, oslavovali ji jako hrdinku ze Södertälje. Teorie, že se někdo chtěl pomstít za zmařený bombový atentát a za kamaráda zabitého při policejním zásahu, zněla docela smysluplně. Kromě toho nebyli lidé, kteří tahali za drátky, a jejich spolupracovníci jedinými těžkými zločinci, jimž Forssová během své kariéry zhatila plány. Pokud započetla dobu svého působení u berlínské kriminálky, měla na kontě více než tři tucty zatčení vedoucích k dlouholetým trestům odnětí svobody, což byla úctyhodná bilance. K tomu několikrát použila služební zbraň v nutné obraně, což vedlo v pěti případech k těžkému ublížení na zdraví a dvakrát dokonce k usmrcení podezřelých. Nebylo pochyb – Stina Forssová si v profesním životě nadělala spoustu nepřátel. Všichni se shodli na tom, že nejlogičtější je teorie o odvetě za zmařený bombový atentát na fotbalovém stadionu v Södertälje. To byl důvod, proč vyšetřování okamžitě převzala Säpo, Švédská bezpečnostní služba. Proto měla Nyströmová svázané ruce.

„Věř mi, takhle je to lepší,“ utěšoval ji Edman a jen stěží dokázal skrýt uspokojení z toho, že byl tenhle bezvýchodný případ nečekaně a rychle vyňat z oblasti jeho působnosti. „Kromě toho jsi s touhle věcí příliš emocionálně spjatá.“

S touhle věcí.

Tak takhle to tedy její šéf viděl. Samozřejmě že reagovala emocionálně, samozřejmě že byla předpojatá, vždyť šlo o její snachu, šlo o vlastní rodinu, zatraceně. Copak z ní právě tahle okolnost neudělala mimořádně angažovanou, důkladnou a houževnatou vyšetřovatelku? Teď byla vděčná aspoň za to, že ji vůbec informovali o pokrocích ve vyšetřování. Pokud se o nějakých pokrocích ve vyšetřování dalo vůbec mluvit. Jediná stopa, která stála za zmínku, bylo pátrání po modrém Fordu Galaxy staršího roku výroby. Stina Forssová při výslechu uvedla, že si právě takového vozu všimla v předchozích týdnech na různých místech a připadalo jí, že ji někdo vážně špehuje.

Stinina výpověď Nyströmovou nejprve zarazila. Když měla kolegyně pocit, že ji někdo v době před spácháním onoho hrůzného činu sleduje, proč to nenahlásila, probůh? Proč nezašla za svou nadřízenou a neinformovala ji o tom? Proč se Nyströmové nesvěřila?

Vrchní komisařka polkla. Halenku měla od slz celou promáčenou, oči ji pálily. Pokud měla být upřímná, odpověď znala. Protože Forssová má narušenou osobnost. Protože je emoční a sociální ztroskotanec. Protože nikomu nevěří a nikoho k sobě nepustí. Nyströmová znovu polkla. Chutnalo to hořce a slaně. Stejně jako poznání, které v jejím vědomí nabíralo čím dál konkrétnější podobu: kdyby nebyla Stina Forssová tak zkažená, vzdorovitá a podivínská, Healey by možná ještě žila.

Tenhle pocit odporoval všemu, v co věřila a za čím si stála, a přesto byl zkrátka tady, hmatatelný a nepopiratelný: přála si, aby v ten zpropadený večer za dubnového soumraku přišla o život před jejich domem ta správná oběť, a ne ta špatná.

V tu chvíli se jí rozezvučel mobilní telefon. Odkašlala si a přijala hovor. Pak si otřela oči, minutu počkala a zapnula stěrače.

3

Švédské sklářské muzeum ve Växjö stálo společně se Smålandským muzeem a takzvaným Domem emigrantů na kopci za nádražím, z nějž byl výhled na jezero Växjösjön. Tři výstavní budovy – postmoderní, modernistická a klasicistní – tvořily nesourodý komplex uprostřed travnaté plochy, která se jmenovala Kulturní park; ten byl však proslulý spíše dealováním drog než muzei. Grass – not glass. Tak to alespoň viděla Stina Forssová, avšak ta se nijak zvlášť nezajímala ani o sklářské umění, ani o regionální dějiny. Když stoupala po štěrkové cestě ke Švédskému sklářskému muzeu, drobné dealery podle všeho na chvíli rozehnal silný déšť. Protože neměla deštník a nemyslela ani na bundu s kapucí, byla ráda, když konečně vešla do vstupní haly a mohla si vytřást vodu z vlasů. Ani ne za minutu dorazila Ingrid Nyströmová. Krátce se pozdravily. Po příšerné události s Healey se jejich vztah podstatně ochladil. Forssová podprahový odstup své šéfové chápala. Sama nedokázala najít ta správná slova, jak překonat vše, co se mezi nimi mlčky vznášelo.

Obrátily se na muže za pokladnou, který následně někam zatelefonoval.

Ředitelka muzea přilétla do vstupní haly v doprovodu uniformovaného policisty. Jinak se její příchod ani popsat nedal. Třepotavé pohyby rukou propůjčovaly této překvapivě mladé ženě na prahu třicítky něco kolibřího. Byla to na první pohled umělecká osobnost: extravagantní brýle, asymetrický účes, nápadné dřevěné šperky, pestrobarevný hedvábný šál.

„To je drama,“ zvolala, „to je příšerné drama. A to zrovna dnes.“

„A co je dneska?“ zeptala se Forssová, která nevěděla, jak s touhle teatrálností naložit.

„No přece vernisáž.“ Ředitelčin pronikavý hlas stoupl samým rozhořčením o oktávu výš, jako by nedokázala pochopit, jak je možné, že někdo neví o tak důležité události. „250 let Gustavssons Glas – Dějiny kultury skla.“

„Samozřejmě jsem o tom četla, zní to velmi zajímavě,“ poznamenala Nyströmová a jako vždy se snažila snížit napětí a předejít konfliktu. „Ale možná byste nám mohla nejprve prozradit, co se vůbec stalo.“

„Jistě, jistě,“ přikývla mladá žena o poznání věcněji. Jmenovka prozrazovala, že se jmenuje Emma Heroldová. „Co třeba u šálku čaje? Japonská restaurace tady v muzeu nabízí vynikající Gjokuro,“ básnila. Velké dřevěné korále na náhrdelníku o sebe vesele zaťukaly, vyhlídka na osvěžující teplý nápoj jí podle všeho okamžitě zlepšila náladu. „Nebo by byl vhodnější Senča?“

„My bychom raději rovnou…,“ začala Forssová.

„Výborný nápad,“ přerušila ji Nyströmová s úsměvem a otočila se na kolegu v uniformě: „Myslím, že odteď už to zvládneme samy.“

Heroldová vedla vyšetřovatelky přes několik rohů. V Izakaya Moshi, jedné z nejlepších restaurací ve městě, bylo v tuto odpolední hodinu jen málo hostí. Tři ženy si sedly na konec dlouhé řady stolů a objednaly si.

„Takže vernisáž,“ napověděla jí Nyströmová.

„Přesně tak. 250 let Gustavssons Glas…“

„Dějiny kultury ve skle,“ doplnila ji netrpělivě Forssová.

„Dějiny kultury skla,“ opravila ji Heroldová a pokrčila nos.

„Nejde přece o alkohol, nýbrž o fascinující materiál, regionální kulturní hodnotu, řemeslo, tvarování, umění. 250 let Gustavssons Glas, to je příběh úspěchu světového koncernu.“

Poslední dvě slova zazněla v uctivém tremolu.

Forssová pokrčila rameny.

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Máme doma sadu sklenic na víno,“ udělala vsuvku Nyströmová. „Orchideje.“

„Tenhle model je klasika,“ pochválila ji Heroldová. „Věděly jste, že na celém světě existuje už pět zemí, které při oficiálních státních audiencích používají sklenice koncernu Gustavssons? Jsou mezi nimi dokonce dvě království. Samozřejmě se v takových případech jedná o výrobky na přání, není to nic, co by se dalo pořídit v běžném obchodě.“

„Samozřejmě,“ napodobila ji Forssová a nedůvěřivě pokukovala po malinkatých, tenoučkých miskách, které číšnice položila na stůl společně s litinovou konvičkou. Nechtěla pít žádný složitě připravovaný čaj, přišla si prohlédnout místo činu. Pokud nějaké místo činu vůbec existuje. „Vraťme se však k dnešní vernisáži.“

„Jistě, jistě,“ zopakovala Heroldová, zatímco si se znaleckým výrazem ve tváři nalévala čaj. „Řeč je o čtyřech stech exponátech, roku a půl příprav, komplikovaných otázkách pojištění, zkrátka o neuvěřitelné zodpovědnosti zejména pro kurátora.“ Pohlédla na vyšetřovatelky přes obroučky brýlí a nebylo pochyb, že kurátorstvím byla pověřena právě ona. „Některé exponáty mají nevyčíslitelnou hodnotu.“

„Ale my jsme sem přece nepřišly proto, že by bylo něco odcizeno,“ poznamenala Forssová.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Poznámka překladatele

PROLOG

LÉTO 1971

ŠVÉDSKO, SOUČASNOST SOBOTA