Volker Kutscher

Lunapark

Originální název: Lunapark,

vydáno u Verlag Kiepenhauer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2016 Verlag Kiepenhauer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne, Germany

Originally published in the German language as „Lunapark“ by Volker Kutscher

Translation © Tomáš Butala, 2020

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

Cover photo © akg-images

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9253-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9254-7 (mobi)

PROLOG

Pátek 18. května 1934

Kolem ubíhala jasná světla velkoměsta a on se opřel o kůží potažené sedadlo. Čekaly ho více než dvě hodiny cesty. Po světelném moři berlínské noci měla následovat tma Braniborské marky. Jen stromy alejí po stranách silnice, které se vždy jen na vteřinu vyloupnou v záři světlometů, aby se pak hned zase propadly do temnoty. Mívalo to v sobě cosi uklidňujícího, tento stále se opakující pohled.

Adolf Osterberg měl moc rád ty chvíle, kdy se vezl krajinou ve svém Audi SS, seděl na zadním sedadle, kouřil a přemýšlel. A dnešek mu přinesl obzvlášť vítané náměty, o nichž mohl uvažovat. Obchod uzavřený s Friedländerem byl více než uspokojivý. Obchod, z něhož budou profitovat oba a který v příštích měsících oběma skýtal jistotu. Na závěr pracovní večeře si dali koňak a Osterberg stále cítil hřejivost alkoholu, který příjemně doplňoval jeho pocit hluboké spokojenosti.

Schulze řídil osmiválec klidnou rukou. Mladý řidič nejen že se vyznal v autech – téměř všechny opravy uměl vyřídit sám –, ale byl to také příjemný člověk, v jehož společnosti byla radost pobývat. A co bylo u řidiče důležitější?

Emilie a děti již byly v Ahrenshoopu, tam za nimi zítra večer přijede, až vyřeší všechno ve firmě a předá svému prokuristovi Leyboldtovi nové zakázky a všechny instrukce na příští dva týdny. Čekal ho už jen jeden pracovní den, pak začne dovolená. Dva týdny na Baltu.

Už se těšil na výraz své ženy, až jí poví ty novinky. Ale kdeže – že prý v novém Německu není pro někoho, jako jsou oni, místo! Adolf Osterberg byl starý frontový bojovník, to se počítalo i za nové vlády. Smýšlel vlastenecky, vždycky byl vlastenec, Německo pro něj bylo na prvním místě, někdy dokonce i před jeho ženou, a to znamenalo opravdu hodně, protože Adolf Osterberg svou ženu miloval.

Textilní továrna, jejímž byl ředitelem, prosperovala. Na zvěsti, které se tu a tam objevovaly, příliš nedal. Člověk se nemusel nutně chlubit tím, že je Žid, pak ho nechávali na pokoji. A mnoho jiných věcí dělala nová vláda skvěle. Jak zametli s komunisty!

Řidič se každou chvíli podíval do zpětného zrcátka.

„Co se děje, Johanne? Není něco v pořádku?“

„Nic zvláštního, pane řediteli. Ale znervózňuje mě ten hanomag za námi. Jede za námi už od Spittelmarktu.“

„Tak uberte plyn a nechte ho předjet,“ řekl Osterberg a sáhl do krabice s doutníky. „Tolik přece nepospícháme.“

„Jak si přejete, pane řediteli.“

Schulze sundal nohu z plynu a tmavě modrý vůz značky Hanomag Rekord je skutečně předjel. Osterberg se ohlédl. Za nimi byl další vůz, jinak už žádné další auto široko daleko. Byli už daleko od centra na Köpenicker Strasse. Hanomag je předjel, ale pak se odvážným manévrem nečekaně postavil napříč vozovku. Schulze musel prudce dupnout na brzdu. S kvílením pneumatik zastavili.

Z hanomagu vystoupili čtyři muži v hnědých uniformách. Osterberg si povzdechl. Tohle mu chybělo. To druhé auto za nimi také zastavilo a i z něj vystoupili SA-manni. Měli je v kleštích. Osterberg krabici s doutníky zase odložil. Radoval se předčasně.

Jeden z hnědých košil, hubený, drobný mužík, který by bez uniformy vypadal jako nějaký neškodný účetní, zaklepal na okénko. Schulze ho stočil.

„Řidičský průkaz. Papíry od vozidla.“

„Heil Hitler, sturmführere. Co se děje?“

„Řidičský průkaz! Papíry od vozidla!“

Schulze sáhl do přihrádky na rukavice a podal požadované. SA-mann otevřel dokumenty a podezřívavě nahlédl do auta.

„Schulze, Johann. To jste vy?“

„Ano, sturmführere.“

„Vozidlo ale patří jistému Adolfu Osterbergovi.“

„Můj nadřízený, sturmführere. Já jsem jenom řidič.“

„Máte mě za blbce? Já přece vidím, že to, co máte na sobě, není uniforma SA.“

„Adolf?“ ozval se mohutný chlap vedle sturmführera.

„Židovská svině, co se menuje Adolf? No to je pakárna!“ Sturmführer se na muže podíval a ten ztichl.

Potom popošel k zadnímu okénku a nahlédl do něj.

Osterberg okénko stáhl.

„Heil Hitler, sturmführere!“ řekl a předpisově zvedl pravou paži, jak dobře to jen uvnitř auta šlo.

„Vy jste Adolf Osterberg?“

„Ano!“

„Vystupte prosím z vozu.“

„Je to skutečně nutné? Já…“

„Vystoupit jsem řekl!“

„Ano.“

Adolf Osterberg byl zmaten. Udělal něco špatně? Pozdravil německým pozdravem a i dál projevoval respekt, který SA náležel. Muži jako tihle stáli v boji proti komuně v přední linii, jednali přesně podle jeho gusta. Nad jejich antisemitskými řečmi uměl přimhouřit oko. Zas tak hrdý na své židovství nebyl. Důležitější pro něj bylo němectví. Kvůli Emilii chtěl dokonce konvertovat, ale ona byla proti, tak to nechal být. Stejně nebyli nijak zvlášť zbožní. Nikdy nebývali.

„Co má někdo jako vy co jezdit takový elegantním vozem?“ zeptal se sturmführer, když Osterberg vystoupil.

„Někdo jako já? S prominutím, já jsem továrník! Vedu textilku, která výborně prosperuje. V Cottbusu.“

„To auto se zabavuje.“

„Co prosím?“ Osterberg měl pocit, že se přeslechl.

„Jak se mám bez auta dostat domů?“

„S tím si nemusíte dělat starosti.“

Urostlý SA-mann, který prve nepovedeně vtipkoval o Osterbergově jméně, podle límcových výložek rottenführer, se sklonil k Schulzemu.

„Sedíš si na uších, ty židovskej poskoku? Auto se zabavuje! Koukej vylézt!“

Osterbergův řidič zachovával klid. Otevřel dveře a vystoupil.

„Schulze nezní zrovna židovsky,“ řekl rottenführer, kterému z očí svítila chuť se prát.

„Já jsem katolík,“ řekl Schulze tiše.

„S dovolením, sturmführere,“ ozval se zase Osterberg. „Jsme dobří Němci, nemusíte nás…“

Než mohl dokončit větu, udělal rottenführer krok vpřed a udeřil ho pěstí do žaludku takovou silou, že se Adolf Osterberg zlomil v pase a začal dávit. Dobrá večeře a drahý koňak skončily na dlažbě Köpenicker Strasse.

„Žid, co si říká Adolf a tvrdí, že je dobrej Němec? To se mně snad zdá! Jak dobrej Němec jsi teď, Iciku?“

Zatímco Osterberg dřepěl na zemi a lapal po dechu, otočil se rottenführer na řidiče. Schulze chtěl svému šéfovi přispěchat na pomoc, ale dva SA-manni ho chytili zleva a zprava.

„Tak ty seš pánbíčkář,“ řekl ten svalnatý chlap a přemístil masu svého těla proti Schulzemu. „Tak proč děláš pro židovskou svini?“

„Pan Osterberg není žádná židovská svině, ale ten nejlepší zaměstnavatel, jakého si člověk může přát.“

Adolfa Osterberga loajalita projevená jeho řidičem dojala, ale byl by raději, kdyby Schulze mlčel. Stále dřepěl na kamenné dlažbě, ale pak ho dva SA-manni vytáhli na nohy a sevřeli ho mezi sebou. Osterberg si připadal jako zatčený, přitom neměli nic, z čeho by ho mohli vinit kromě toho, že v deset večer odjížděl autem z Berlína.

„Víš, co si myslím o tom tvým nadřízeným?“ řekl rottenführer, zatímco stál těsně před Schulzem. „Je to kus hovna, který patří spláchnout do hajzlu.“

Věrný Schulze zůstával klidný. Udělal ale tu chybu, že odpověděl.

„Mně je úplně jedno, co si analfabet jako ty myslí o mém šéfovi.“

Rottenführer nic neřekl a po kratší odmlce, kterou evidentně potřeboval, aby si právě řečené vyložil jako urážku, jenom prudce švihl hlavou vpřed a trefil naplno řidičův nos. Schulze vyvrátil oči a šel k zemi, protože SA-manni ho pustili a ustoupili svému rottenführerovi, který se napřáhl těžkou holínkou a kopl Schulzeho do hlavy, jako do fotbalového míče. Šoférská čepice odlétla obloukem na dlažbu. Chlap znovu a znovu kopal do bezvládného těla, skákal po něm, jako kdyby se snažil udupat oheň. Osterbergovi se zdálo, že slyšel několikrát praštět kosti, ale nemohl nic dělat, muži po jeho bocích ho drželi tak pevně, že se sotva mohl pohnout.

„Nechte toho!“ vykřikl. „Vždyť toho chudáka zabijete!“

Nikdo nereagoval.

Potom se zdálo, že se rottenführer konečně uklidnil. Alespoň to tak vypadalo, ale Osterberg se měl mýlit. Mohutný chlap zvolna poklekl na zem a sklonil se nad krví zalitou obětí ležící s chroptěním bez hnutí na zemi. Sklonil se nad bezbranným Schulzem a dotkl se jeho tváře, jako kdyby ho chtěl políbit na čelo, ale to neudělal. Jeho rty se přisály na Schulzeho pravé oko. A čemu pak musel Adolf Osterberg bezmocně přihlížet, bez sebemenší šance, aby tomu zabránil, bylo to nejděsivější, co v životě viděl.

I

LUNA PLENA

Pondělí 28. května až čtvrtek 7. června 1934

Lester Freamon: Život, Jimmy. Víš, co to je?

To jsou sračky, ve kterých jsi, když čekáš na chvíle, které nepřijdou.

The Wire, 9. epizoda 3. série, Groteska

1

Ačkoliv se vydal na cestu okamžitě po tom telefonátu, na místě činu se to již hemžilo. V Gartenstrasse ve stínu vysoké cihlové zdi stály dva zelené opely z prezidia, přepadový vůz pořádkové policie, tmavě rudý horch doktora Karthause a naleštěné černé mordauto. O několik metrů dál, v příšeří pod železničním mostem, stálo tolik příslušníků pořádkové policie, že Rath přes modř jejich uniforem neviděl prakticky nic z toho, co se odehrávalo za nimi. Zaparkoval buick do řady za ostatní auta a vystoupil.

Ráno se nejevilo dvakrát přívětivě, nad městem viselo šedivé nebe. Rath vytáhl z kabátu cigaretové pouzdro, zapálil si overstolzku a rozhlédl se.

Vpravo chátrající činžáky, vlevo zeď oddělující areál Štětínského nádraží od zbytku světa. Vepředu bránil v pohledu na horizont monstrózní ocelový železniční most, Liesenbrücke, jemuž se takto říkalo podle jedné z ulic, které překlenoval, ovšem toto jméno bylo příliš laskavé pro takový černošedý kolos, který vypadal, jako by jím nějaký špatně naladěný bůh ze vzteku mrštil rovnou mezi domy. Celkově nehostinná oblast, dole činžáky, průmysl a hřbitovy, nahoře vlaky rachotící s pekelným lomozem na Štětínské nádraží.

Zdálo se, že se místo činu nachází přímo pod mostem, kde tvořil kordon dobrý tucet modrých uniforem. Dva muži v civilu hovořili s nadstrážmistrem, jeden z nich měl na rameni starodávný fotoaparát s dřevěným stativem, druhý držel v ruce zápisník. Kriminální sekretář Paul Czerwinski a komisař na zkoušku Andreas Lange, jeho dva muži pro dnešní výjezd. Poměrně málo, když uvážil, s kolika lidmi sem vyrukovala identifikační služba s pořádkovou policií.

Rath byl unavený. V noci ho zase navštívili démoni, kteří se zabydleli v jeho nočních můrách, lidé, jejichž smrt zavinil a kteří ho nechtěli nechat na pokoji. Za nocí okolo úplňku pokaždé vylézali ze svých hrobů, aby se mu vplížili do snů.

Vdechl cigaretový kouř společně s chladným ranním vzduchem a šel dál. Lange už ho uviděl a dotkl se dvěma prsty krempy klobouku. Na to se Czerwinski otočil a málem stativem udeřil jednoho pořádkového. Muž se na poslední chvíli přikrčil. Takovou scénu viděl Rath naposledy v kině v nějakém filmu s Laurelem a Hardym, ovšem Czerwinskému se podobné věci stávaly i v běžném životě. Pod železničním mostem se ještě držely zbytky noci, bylo tam šero a také se o několik stupňů ochladilo, sotva Rath vstoupil do stínu ocelové konstrukce.

„Co je to tady za manévry,“ řekl, když přišel ke kolegům. „Člověk by si myslel, že umřel čínský císař.“

Nikdo se nepousmál. Lange si odkašlal a zadíval se na špičky svých bot, Czerwinski zahučel cosi nesrozumitelného a vykročil dál. A muž v uniformě po něm šlehl pohledem tak zlostně, jak jen to propast mezi hodnostmi hlavního strážmistra a kriminálního komisaře dovolovala. Rath nahlédl přes modrá ramena a pochopil. Mrtvý ležící v šeru pod železničním viaduktem na sobě měl hnědou uniformu SA.

Rath ukázal pořádkovému svůj průkaz. „Máte tu přece v akci spoustu chlapů,“ řekl.

„Tady nikdy nevíte, v okolí je pořád ještě hezky rudo. Sice se to po národní revoluci uklidnilo, ale když se rudí přece jenom odváží vylézt z děr, hned teče krev.“

„To zní, jako byste s tím měl zkušenosti.“

„Třiapadesátý okrsek,“ odpověděl policista, jako by to všechno vysvětlovalo. „Támhle ve Voltastrasse. My jsme byli vždycky první na ráně.“

„No ovšem jak to vypadá, tentokrát byl první na ráně někdo úplně jiný,“ poznamenal Rath s pohledem upřeným na tělo.

Mrtvý SA-mann ležel uprostřed chodníku pod železničním mostem a byl ošklivě zřízený, končetiny měl zkroucené v nepřirozených úhlech, jako kdyby tomu chudákovi zlámali všechny kosti. Jeho tvář byla znetvořena tržnými ranami, nos zlomený a krvavý, masitý horní ret natržený, takže pod ním byla vidět řada polámaných zubů. Pouze vytřeštěné oči, v nichž stála vepsána čirá hrůza, zůstaly jako zázrakem nedotčené, stejně jako SA čepice držená na svém místě řemenem pod bradou, která mrtvému stále seděla na hlavě tak dokonale, jako kdyby měl jít na přehlídku. Zbytek uniformy byl v podstatně horším stavu, hnědá látka byla na mnoha místech roztrhaná a nasáklá krví. V rozkroku kalhot byla patrná tmavá skvrna. Ten muž se musel ve smrtelném zápase pomočit. Na cihlovou zeď nad mrtvolou někdo napsal bílým hůlkovým písmem: DĚLNÍCI BRAŇTE SE! SMRT HITLEROFAŠI… a dál se ve svém poselství berlínským manuálně pracujícím nedostal.

Jeden z těchto manuálně pracujících stál mezi dvěma uniformami, žmoulal v ruce čepici a snažil se nedívat na nedokončené heslo a už vůbec ne na mrtvé tělo. Pořádkoví tomu muži nasadili pouta.

Rath prošel řetězcem policistů. Lange kráčel za ním, zatímco Czerwinski hledal vhodnou pozici pro fotoaparát.

„Podezřelý?“ zeptal se Rath modrých.

Než některý z nich stačil odpovědět, začal mluvit ten dělník a slova se z něj jen sypala. „Přísahám, pane inspektore, já s tím nemám nic společnýho! Jinak bych přece nešel na strážnici. Já a kolegové jsme ho jen našli… To už bylo dávno po něm.“

„To vy jste ohlásil nález těla?“ Dělník přikývl.

„Ten člověk je svědek, tak proč má pouta?“ zeptal se Rath nadstrážmistra, který dělníka držel za loket.

„Abychom nic nepodcenili, komisaři. U těchhle lidí nikdy nevíte.“

„Myslíte si, že všichni dělníci jsou rudí? Sundejte mu to.“

Nadstrážmistr se netvářil nadšeně, ale sáhl do náprsní kapsy a vytáhl klíček.

„Kdy jste tedy toho mrtvého našli?“ zeptal se Rath dělníka.

Muž si mnul zápěstí, aby se mu rozproudila krev.

„Tak kolem půl šestý. Právě se rozednilo.“

Rath si udělal poznámku. „A kde jsou ti kolegové, o kterých jste mluvil?“

„No kde asi? V práci. Byli jsme na cestě do šichty.“

„Kde pracujete?“

Muž ukázal směrem na východ. „Tady. AEG. A já jsem šel na služebnu.“ Pokrčil rameny. „Losovali jsme, kdo to udělá.“

„Losovali? Proč jste na okrsek nešli všichni? Vaši kolegové jsou taky svědky v případu vraždy, to si člověk nemůže jenom tak odejít. Copak jste to nevěděli?“

„Myslíte si, že našinec tady může hodinu postávat místo hákování?“ Dělník vyslal k pořádkovým zlostný pohled. „A když vidím, jak se zachází se soukmenovcem, co jenom plní svoji povinnost, tak lituju, že zrovna já jsem si vytáhl nejkratší sirku.“

„Vašeho zaměstnavatele samozřejmě informujeme. Budeme ale muset mluvit s těmi vašimi kolegy. Máte jejich jména? A adresy?“

„Ty dostanete. My nemáme co skrývat.“

„Dobře.“ Rath se otočil. „Lange?“

„Komisaři?“

„Lange, pokračujte s výslechem pana…“

„Egerland,“ řekl dělník.

„… pokračujte s výslechem svědka Egerlanda.“

Andreas Lange měl již připravený zápisník, horlivý jako vždycky. Rath s Langem, který na Hradě začínal jako kriminální asistent a nyní už byl komisařem na zkoušku, spolupracoval už rok. Spolupráce se osvědčila, Langově jmenování státním zaměstnancem s definitivou nestálo nic v cestě. Až odpadne to na zk. za jeho hodností, bude už jen otázkou času, kdy se nastěhuje do jiné kanceláře a Rath se zase bude muset porozhlédnout po novém partnerovi. Byl snad Gereon Rath jediným zaměstnancem na prezidiu, který nebyl povyšován? Už socani ho dokonale přehlíželi a od té doby, co se policejním prezidentem stal nacista Magnus von Levetzow, se Rathovy vyhlídky na povýšení zrovna nezlepšily.

Povede se mu podobně jako Paulu Czerwinskému, který se už celou věčnost zasekl na stupni kriminálního sekretáře? Ale s Czerwinským, který se právě mořil s fotoaparátem, se nemohl poměřovat. Metu mu ale nasadil Rath senior, kriminální ředitel Engelbert Rath, svého času nejmladší vrchní komisař kolínské policie, v osmadvaceti letech. Přičemž otcova hvězda na kolínském policejním prezidiu pohasínala. Stejnou měrou, jakou Engelbertu Rathovi pevné přátelství s kolínským primátorem Konradem Adenauerem dlouhé roky prospívalo, mu nyní toto přátelství škodilo. Nebyl degradován nebo propuštěn, plat mu stále chodil, ale žádný vliv u kolínské policie nebo dokonce v kolínské politice už Engelbert Rath neměl.

Možná se člověku v těchto časech povede líp, když nebude mít žádné ambice, pomyslel si Rath. Tak jako Paul Czerwinski, který konečně připravil fotoaparát. Kriminální sekretář se nenechával vyvést z klidu. Nejprve snímal nápis na stěně, protože tělem se dosud zabývali technici ze zajištění stop.

U mrtvoly dřepěl Kronberg osobně, takže i jeho oddělení bralo mrtvého SA-manna vážně. Šéf identifikační služby vstal, když uviděl Ratha.

„Krásné dobré ráno, komisaři.“

„No, jestli je to vhodné… vzhledem k okolnostem…“ Rath ukázal bradou k mrtvému.

„Myslím samozřejmě, Heil Hitler!“

Kronberg projevil upřímné zděšení a přitom ho Rath vůbec neusměrňoval kvůli pozdravu. Jak rychle lidé ztráceli nervy! Dokonce ostřílený kriminální rada měl strach, že něco udělá špatně.

Rath odpověděl nedbalým hitlerovským pozdravem, na který si v uplynulých měsících zvykl, a zahuhlal svoje „Heil.“ Zatím si s tím vždycky vystačil. Kromě tu a tam káravě nakrčeného obočí mu jeho interpretace předepsaného pozdravu žádné těžkosti zatím nepřinesla. A on sám se cítil lépe, když nestával, na rozdíl od mnohých kriminalistů, v pozoru a nepanáčkoval. Nejlépe se cítil, když nepozdravil vůbec, ovšem to situace často nedovolila.

„Gennat nepřijde?“ zeptal se Kronberg.

Kriminální ředitel Ernst Gennat, zakladatel a vedoucí berlínského oddělení vražd, k nálezu těla už několik let osobně nevyjížděl. Buddha, jak se Gennatovi kvůli tělesným rozměrům a ještě více kvůli jeho stoickému klidu přezdívalo, řešil případy raději od svého psacího stolu s šálkem čaje a kouskem angreštového dortu nedaleko. Že se na něj Kronberg přesto ptal, bylo víc než nezvyklé a mělo to stejně jako setnina vyslaná z třiapadesátého okrsku, jak se Rath domníval, hodně společného s uniformou mrtvého muže.

„Obávám se, že musíte vzít zavděk námi, pane rado,“ řekl Rath. „Kolegové Lange a Czerwinski jsou vám známí. Víc lidí momentálně nemám.“

Kronberg kývl a podal Rathovi náprsní tašku.

„Tohle jsme u mrtvého našli. Otisky prstů jsou už zajištěné. Můžete teď fotografovat, jestli chcete.“

Rath se probral přihrádkami tašky z hnědé kůže a spočítal bankovky. Dvě desítky a tři dvacky. „Loupežnou vraždu můžeme zřejmě vyloučit,“ prohlásil, což Kronberg kvitoval nakyslým úsměvem, a dál se přehraboval v náprsní tašce. Kromě drobných našel dvě desetifenikové známky a ve zvláštní přihrádce pečlivě založený členský průkaz SA.

Rath ho rozložil a pohlédl do tváře mrtvého muže, který se nechal vyfotografovat s výrazem, jako by se právě chystal požírat malé děti. Urostlý chlap, musel být civilním povoláním stěhovák nebo boxer. Rath zkoumal tělesnou konstituci mrtvého. Vysoký a svalnatý, z té sorty chlapů, které by člověk nechtěl potkat venku potmě.

Dle průkazu se mrtvý jmenoval Horst Kaczmarek, zastával hodnost rottenführera SA a byl necelé dva roky členem šturmu 101 ve Weddingu.

„Kde má šturm sto jedna svůj lokál?“ zeptal se Rath a Kronberg rozpačitě pokrčil rameny, jako by mu tato mezera ve znalostech byla trapná.

„S dovolením, pane komisaři, hned támhle,“ ozval se jeden z pořádkových a ukazoval na západ. „Hostinec Bestmann. Boyenstrasse. Číslo jedenáct.“

Rath si adresu zapsal. Na Kaczmarkovo bydliště se ptát nemusel a nebylo ani nutné shánět plán města. Gartenstrasse 74. Dům se od místa nálezu těla nacházel jen co by kamenem dohodil. Poslední činžák před mohutným železničním mostem, pod nímž stáli. Bylo to dost zjevné: rottenführer Kaczmarek zemřel cestou ze své hospody kousek od svého bytu. Narazil na skupinu příslušníků komunistického podsvětí píšících hesla po zdech? Úplně tak to vypadalo, ale pokud se Rath během let u Gennata něčemu naučil, tak to bylo jedno: nevyvozovat žádné předčasné závěry!

Zatímco uvažoval nad tím, co se tu v noci mohlo odehrát, přeburácel po mostě vlak s takovým rachotem, že nebylo slyšet cokoliv jiného. Tak nahlas, že člověk neslyšel ani svoje vlastní myšlenky.

Rath si zapálil další cigaretu a rozhlédl se. Czerwinski přesunul fotoaparát a začal snímat mrtvolu, Kronberg se věnoval svým lidem. Jeden z techniků seškrábal z nápisu na zdi trochu barvy do plechové dózy, další označoval větší cákanec zaschlé barvy na zemi kousek od mrtvoly. Lange hovořil se svědkem Egerlandem. Modří postávali okolo a tvářili se důležitě. Nikde však neviděl doktora Karthause, třebaže mezi policejními auty zářil na slunci deroucím se z pokrývky mraků jeho červený horch. Karthaus býval na místě činu většinou jako jeden z prvních, třebaže musel prakticky pokaždé čekat, než mohl ohledat tělo. Nejprve museli svou práci dokončit technici zajišťující stopy, potom se fotografovala nálezová situace. Člověk doktora většinou našel, jak pokuřuje někde poblíž místa činu, když byl po prvotní obhlídce mrtvoly odsouzen k nečinnosti. Dnes ho Rath ale nikde nenacházel, neviděl ani kouřové kroužky, které jinak neomylně prozrazovaly doktorovu polohu.

Dunění na ocelovém mostě natolik zahltilo jeho smysly, že teprve teď uviděl temně černý mercedes blížící se vysokou rychlostí, který minul ostatní policejní vozy a nakonec, když už to vypadalo, že prolétne přímo řetězcem policistů, zastavil těsně před uniformami. Vlak nahoře na mostě dělal stále pekelný hluk, jinak by bylo slyšet zakvílení pneumatik mercedesu. Dvoustovka limuzína, úplně nová, jako kdyby právě vyjela z automobilky. Technici ustali v práci, Czerwinski zvedl hlavu od fotoaparátu, Lange spustil ruku se zápisníkem a také dělník z AEG Egerland, jejich doposud jediný svědek, natahoval krk, aby zjistil, kdo přijel. Z vozu vystoupili dva muži v oblecích, kteří na první pohled vypadali jako kriminalisté. Ještě než vůbec ukázali své placky, řada mužů v modrých uniformách se rozestoupila a uvolnila jim cestu k místu činu. Jeden z mužů se zastavil a mluvil s pořádkovými, zatímco ten druhý pokračoval k tělu a vyšetřujícímu komisaři. Rath měl dojem, že na tváři příchozího vidí něco jako úsměv, ale mohl se stejně tak mýlit.

„Reinholde,“ řekl, než k němu Reinhold Gräf došel, „to bylo podařené entrée.“

„Heil Hitler.“

Gräf se skutečně usmíval, dokonce i při hitlerovském pozdravu. Zdálo se, že ho nečekané setkání s dlouholetým kolegou těší. Rathova radost ze shledání se držela v úsporných mezích. Nepřinutil se Gräfovi oplatit jeho německý pozdrav, ani v nedbalé rathovské variantě.

„Dávno jsme se neviděli,“ řekl jenom.

„Je to tak,“ přisvědčil Gräf. „Ale vidím tu víc starých známých.“

Pozdravil Czerwinského a techniky kývnutím. Aspoň že nepokračoval v tom hitlerování, což neplatilo o jeho průvodci, který se právě zastavil u Langeho a dělníka z AEG a donutil je oba panáčkovat.

Několik let, vlastně celou dobu, co byl v Berlíně, vyšetřoval Rath s Reinholdem Gräfem po boku, dokud jeho kriminální sekretář před rokem nepřešel z oddělení vražd k politické policii na Prinz-Albrecht-Strasse, kde byl okamžitě povýšen na komisaře.

„Skoro bychom si mohli připít na staré časy, když jsme se tu tak hezky sešli,“ prohlásil Rath.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

Pátek 18. května 1934

I

Pondělí 28. května až čtvrtek 7. června 1934

1

II

III

EPILOG