Janka Podtatranka

Zneužitá a nepochopená

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Janka Podtatranka

ISBN 978-80-971692-5-1

„Túto knihu venujem na večnú

pamiatku môjho otecka,

ktorého som si vážila

a nadovšetko ho ľúbila.“

„Čestne prehlasujem, že všetko, o čom sa píše v tejto knihe, sa naozaj stalo. Je to môj skutočný životný príbeh. Nič nie je vymyslené ani prikrášlené. Len mená protagonistov sú pozmenené, kvôli zachovaniu ich anonymity.

Zámerne dielo publikujem pod pseudonymom a neuvádzam žiadne osobné údaje, pretože konanie niektorých postáv napĺňa skutkovú podstatu trestného činu, i keď väčšina je už, pravdepodobne, premlčaná. Z toho istého dôvodu sa budem vyhýbať publicite.

Ak by sa niektorá z postáv cítila dotknutá a chcela ma udať za ohováranie či urážku na cti, zámerne nebude mať k dispozícii žiaden údaj, prostredníctvom ktorého by bolo možné jeho postavu zosobniť. Okrem toho, uškodila by viac svojej vlastnej osobe a reputácii, mne by tak iba urobila reklamu na moje dielo.“

Autorka

Predslov

Ak ste čítali moju prvú knihu – Pokazený Silvester, ste dostatočne v obraze. Ak nie, to vôbec nevadí, každá časť, totižto, tvorí nezávislý celok. Prvý diel som napísala presne za dvadsaťjeden dní. Od prvého do dvadsiateho prvého januára dvetisícdvanásť. Pohnútky, ktoré ma k tomu viedli, som uviedla hneď v úvode prvej knihy. V nej som začala súčasnosťou, do ktorej boli vkomponované retrospektívne návraty do minulosti. Naznačila som aj niektoré konflikty, o ktorých budem písať v ďalších štyroch knihách. Môj život je dostatočne bohatý, aby som ho mohla pravdivo obsiahnuť celkovo v piatich knihách.

Toto je druhý diel mojej plánovanej pentalógie, ktorý možno čítať nezávisle od ostatných častí. Pre niekoho z vás to bude možno len pútavé čítanie na dlhé večery a zahnanie nudy. Niektorým bude pripadať mnoho pasáží známych. Možno sa naše osudy niekde preťali. Ale, môže to byť aj podobnosť čisto náhodná. Nájdu sa aj takí, ktorí si pri knihe zaspomínajú na roky dávno minulé. Pripomenú si staré „zlaté“ časy normalizácie. Najmä moji generační vrstovníci – päťdesiatnici a starší.

Je to príbeh dievčaťa, v útlom detstve pohlavne zneužívaného starým otcom, vychovávaného prísnou, autoritatívnou a despotickou matkou. Janka je temperamentné, energické dievča, ktoré veľmi citlivo a kriticky vníma tresty a neprávosti zo strany matky. Cíti sa nemilovaná a pocit krivdy v nej umocní aj matkino nepochopenie. Tá jej nikdy neuverí skúsenosti so starým otcom, ba naopak, v najkritickejšom veku dcére v návale zlosti vykričí tajomstvo, ktoré Janku hlboko zasiahne. Hlavná hrdinka predčasne dospieva, osamostatňuje sa a odchádza v necelých šestnástich rokoch z domu...

Bola by som rada, ak by si časť čitateľov vzala z niektorých príhod ponaučenie. Najmä mladí čitatelia ktorí nezažili vplyv sexuálnej revolúcie tak ako moja generácia. Nikdy, predtým ani potom, neboli mravy u nás tak uvoľnené a sexuálne vzťahy také promiskuitné, ako práve v rokoch môjho dospievania. A napriek tomu, dnes počúvajú mladí na každom kroku mentorské komentáre zo strany starších generácií o tom, aká skazená je dnešná mládež. Že oni takí za mladých čias neboli. Neverte a čítajte. Nie ste skazenejší. Len tí starí sa už akosi nevedia rozpamätať na svoju mladosť.

Ak by ste sa v niektorej z postáv spoznali a vaša pamäť by vám signalizovala, že to bolo trochu inak, ako to opisujem ja, prepáčte mi, prosím. Mne sa to do pamäte vrylo práve takto, ako som to vnímala a ako to opisujem. Som presvedčená, že píšem len pravdu a nič som si nevymyslela. Určite nechcem nikomu ublížiť ani nikoho kompromitovať. Ak niekoho v knihe spomeniem, znamená to, že tvoril v mojom zaujímavom živote dôležitú etapu.

V prvých kapitolách knihy, v ktorých priblížim svojich predkov, využijem rozprávanie mojej mamy. V spomienkach sa vracia na časy, kedy som ešte nebola na svete alebo som bola veľmi maličká, aby som si to pamätala. V ďalších kapitolách chronologicky vyrozprávam prvú etapu môjho života formou beletrizovaného životopisu. Detstvo, dospievanie a prvé platonické lásky. Epizódy, v ktorých som nebola osobne zúčastnená, a preto si ich nemôžem pamätať, opíšem tak, ako mi ich porozprávali moji blízki. Uvedomujem si, že v mnohých takýchto prípadoch môže dôjsť k dezinterpretácii či zveličeniu. Ja sa však snažím zaznamenávať pravdivo bez prikrášľovania fakty tak, ako som ich počula od konkrétnych rečníkov.

Vtedajšia doba, šesťdesiate až osemdesiate roky dvadsiateho storočia, budú vykreslené mojím detským, neskôr dievčenským nezaujatým a lojálnym pohľadom. Je to pohľad rebelantky, búriacej sa voči detstvu a dospievaniu, a napriek tomu „puťky“ v porovnaní s ostatnými rovesníkmi. Vedzte však, že nič v knihe nie je vymyslené. Všetko sa stalo tak, ako si to pamätám.

Napriek tomu, že nie som mediálne známa ani slávna osobnosť a táto pentalógia je mojou prvotinou, pevne verím, že sa nájdu čitatelia, ktorých bude zaujímať. Práve preto, že sú to príhody, ktoré sa môžu stať kedykoľvek komukoľvek z nás, obyčajných ľudí.

Autorka

Vysoké Tatry 26. 1. 2012

Prológ - Koníčky

Moja úplne prvá spomienka je, ako sme sa so starým otcom hrali „na koníčka“...

Práve pred chvíľou ma vykúpal. Dôkladne a pomaly ma všade namydlil a osprchoval, tak ako to robí moja mamka. Bol jemný, nežný. Nič výnimočné.

Akurát, že moja mama ma kúpe vždy spolu s bratom v jednej vani. V stodvadsaťlitrovom kotle nie je tak veľa vody, aby sme sa vykúpali všetci po jednom. Musíme kúriť uhlím a drevom, aby sa voda zohriala. Máme veľkú vaňu, vojde sa tam veľa vody. Treba šetriť. A do takej vane sa hravo vojdú dve malé deti. Ja mám dva a pol roka a brat päť. Dnes som ako princezná. Mám celú vaňu pre seba. Starý otec mi povedal, že najprv vykúpe mňa, malú princezničku. Princezné sa vraj vždy kúpu samé. Kika môže vykúpať aj neskôr, v tej istej vode, aby sa mamina nehnevala.

Sme v kúpeľni sami. Mamka asi varí večeru. Možno sa so starou mamou v kuchyni rozprávajú. Starí rodičia z Košíc chodia k nám tak zriedkavo. Braček sa asi hrá v izbe. Alebo mamka vôbec nie je doma, iba ocko. Možno je zase v nemocnici či na liečení. Tak často tam chodí. Môžem za to ja, lebo som zlá a bolí ju zo mňa srdiečko. Starý otec je dobrý, lebo sa rozhodol vykúpať ma.

„Zlatíčko, zahráme sa na koníčka. Ale mamke to nehovor, bude to naše tajomstvo, dobre? Keď budeš dobrá a nič nepovieš, kúpim ti cukríčky!“ sprisahanecky mi šepká do ucha a jemne ma pri tom celú utiera do osušky.

„Natiahnem ti gaťurky... Tak... Aké sú krásnučké. Si ako malá princeznička. Teraz budeš jazdiť na koníkovi. Princezné jazdia na koníčkoch, či nie?“ oblieka mi opatrne nohavičky.

„Uhm... Ja mám v izbe dreveného maľovaného kohútika a hojdám sa na ňom,“ šťastne švitorím.

„Teraz sa pohojdáš na koníkovi. Dobre?“ stíšeným, priškrteným hlasom mi šepká starý otec.

Mám natiahnuté priesvitné silonové ružové nohavičky s čipkami. Kúpila mi ich mama, asi troje, lebo už nenosím plienky. Už som veľká slečna. Inak nemám na sebe nič. Ale v kúpeľni je teplo, ocko zakúril v kotle, aby sme sa mohli kúpať.

Starý otec najprv zamkne zdnuka dvere kúpeľne na kľúč. Potom sa postaví čelom k vani. Postaví ma na kraj vane, rozkročí mi nohy, nadvihne ma jemne pod pazuchami a zdvihne ma do výšky svojho pása.

„Nožičkami sa zachyť mojich bokov, ale nie silno, aby si si neošúchala stehienka!“ poúča ma.

Neviem, čo chce robiť. Má oblečené nohavice, košeľu si dal predtým dolu, lebo mu bolo teplo. Jemne ma začína dvíhať a spúšťať od pása nižšie, až takmer po jeho stehná. Držím sa nožičkami jeho bokov ako kliešť, aby som nespadla. Starý otec ma usilovne šúcha, hore, dolu, hore, dolu... Cítim medzi nohami nejakú tvrdú hrču na nohaviciach. Nebolí to, je to dokonca celkom príjemné. Ale len chvíľku. Čím ďalej, tým viac ma pritláča k sebe. Tlačí to. Čo to vlastne robí? Starý otec dýcha stále rýchlejšie. Asi nevládze... Som ťažká... Mňa už to nebaví... Dosť dlho takto jazdím, kým starý otec konečne prestane. Tak sa zadýchal, až si myslím, že mu je zle, že ho tiež bolí srdiečko.

„Takto jazdia princezničky na koníčkovi?“

„Pssst...Takto...“ vydýchne a začne ma obliekať.

Mama

Najpútavejšie príbehy píše život. Stará známa pravda. V každej rodine sa nájde viacero zaujímavých osobností a nemenej pohnutých osudov. Ak by ich mal kto vyrozprávať, mohlo by vzniknúť mnoho generačných rodinných ság, určite pre čitateľa pútavých.

Moja mama uzrela svetlo sveta v Košiciach, rok pred začiatkom najhoršej katastrofy ľudstva - druhej svetovej vojny, v národnostne zmiešanej rodine. Jej otec bol maďarskej a mama nemeckej národnosti.

V sobotu som sa zastavila u mamy, aby som jej ostrihala nechty na nohách. Robím tak pravidelne už niekoľko rokov. Sama to už nezvládne. Nechcela som sa s ňou baviť o politike.

Hneď po príchode som ju poprosila: „Mami, porozprávaj mi niečo zaujímavé z tvojej minulosti, čo si ja nemôžem pamätať. Nechcem sa zas baviť o politike. Už mi je z nej nanič. Napríklad, povedz mi niečo o rodine tvojho otca!“ snažím sa presvedčiť mamu, aby mi niečo prezradila.

Už som o tých veciach počula aj v minulosti, ale bolo to už dávno a ja si potrebujem občerstviť pamäť, aby som to vedela vierohodne a pravdivo zreprodukovať.

„Čo chceš vedieť?“ mama je ochotná rozprávať.

„Z akej pochádzal rodiny?“ pýtam sa.

„Z inteligentnej, dušička. Vzdelanej a zámožnej. Žiadni sedliaci, žiadni chudáci. Veľkopanskí boháči. Jeho dedo, tvoj pra-pra-dedo bol majiteľom obrovských krajčírskych dielní. Šila sa tam konfekcia do celého Rakúsko – Uhorska. Ich rodine patril takmer celý Podolínec, takí boli majetní,“ prehlási mama s hrdosťou.

Som prekvapená. Ako dieťa som to počula, ale šlo mi to tak nejako jedným uchom dnu a druhým von. Pojmy - bohatí a chudobní ľudia, mi vtedy nič nehovorili. Všetci sme na tom za totality boli rovnako. Teraz, po nežnej revolúcii a skúsenostiach s demokraciou, vnímam tie slová v úplne inom svetle.

Mama pokračuje: „Ten známy požiar spred vyše sto rokov, kedy ľahlo takmer celé toto mesto popolom, spôsobilo jeho dvanásť tovarišov.“

„Fakt?“ zrazu ma začne zaujímať história.

„Šli zo zábavy, boli popití a v šope si zapálili cigarety. Zhorel takmer celý Podolínec,“ mama zápalisto rozpráva.

„A čím bol pradedo?“ nie som si istá.

„Otec môjho otca bol váženým notárom. Bola to veľmi inteligentná rodina. Maďarskej národnosti. Až po vojne im meno poslovenčili. Mali päť detí. Všetci dostali dobré vzdelanie. Ešte aj dievčatá, moje tety, mali v Budapešti ukončené rodinné dievčenské priemyslovky. V tej dobe to bola rarita, aby sa žena vzdelávala. Strýkovia mali vysokoškolské vzdelanie, priženili sa do Maďarska, jeden bol právnikom a jeden vysokým vojenským dôstojníkom.“

Nadpriemernú inteligenciu určite mama zdedila po svojich predkoch a po nej aj my, jej tri deti.

Preto nepoznám prastrýkov, lebo nežili na Slovensku. Na dve pratety sa pamätám. Jedna, vtedy už sivovlasá starenka, bývala v Košiciach v činžiaku a druhá v Podolínci v rodinnom dome. Keď som bola malá, chodievali sme k nim na návštevy. Minulý rok na jar, keď som bola v Podolínci na pohrebe ocka mojej kolegyne, som prechádzala schválne okolo toho domu. Vôbec sa nezmenil. Už tam býva niekto úplne cudzí, ale mala som nutkanie zaklopať...

„Potom zomrela moja stará mama na zápal pľúc a nechala mužovi päť detí. Môj otec bol najmladší. Mal vtedy len osem rokov. Starý otec to psychicky nezvládol a začal strašne piť. Upil sa na smrť. Po roku ho našli mŕtveho v jarku. Spadol a zomrel tam, keď odchádzal riadne podgurážený z krčmy,“ spomína ďalej mama.

Fíha, takže aj v mojej rodine sa vyskytli alkoholici. Nielen v rodine môjho muža. Táto pliaga nešetrí žiadnu famíliu, nevyhne sa žiadnej generácii. Od nepamäti. Či za čias Hugolína Gavloviča, Pavla Országha Hviezdoslava, Martina Kukučína, Petra Bezruča... Nič nové pod slnkom. Valaská škola mravúv stodola, Gábor Vlkolinský, Apoliena, Rysavá jalovica, Maryčka Magdonova... Máme snáď málo príbehov, v ktorých rozhodujúcu rolu hrá alkoholizmus?

„A kto sa staral o deti?“ zaujímam sa.

„Všetky boli už plnoleté, okrem môjho otca. Vzala si ho k sebe vydatá sestra, tá z Podolínca. Po rodičoch zdedil veľký majetok. Do jeho plnoletosti ho mal spravovať jeho tútor, teda sestrin muž. Vlastne, bol to jeho švagor. Jedného pekného dňa zdúchol aj s peniazmi niekam do Čiech. Nechal ženu s deťmi trápiť sa samú. Nikdy sa s ním nerozviedla. Videla ho až tesne pred smrťou, keď už bol odkázaný na pomoc druhých. Priviezli ho za ňou v hroznom stave a bez peňazí. Postarala sa oňho a doopatrovala ho až do jeho smrti... Niekedy sa ľudia nerozvádzali. V dobrom aj zlom, až kým ich smrť nerozdelila,“ zápalisto líči mama časy dávno minulé.

„A čo môj starý otec?“ fakt ma to zaujíma.

Mama vysvetľuje: „Keď ho podarený švagríček pripravil o celý majetok, vyučil sa za obchodníka a začal sa pretĺkať sám, až kým sa neoženil s mojou mamou. Prišli do Košíc a tu sa usadili. V jednej izbe. Chudobní ako kostolné myši. Otec bol váženým vedúcim starého obchodného domu v Košiciach. Mama, vyučená krajčírka, bola celý život v domácnosti. Len občas niekomu niečo ušila či prešila na zákazku. Žili sme veľmi skromne.“

„A čo tie peniaze o ktoré prišiel?“ zdá sa mi to kruté a nespravodlivé.

Vzdychne si: „Tie už nikdy nevidel. Chvíľu dúfal, že ak sestra zomrie, odkáže mu nejaký majetok ako odškodné za to, o čo ho pripravil jej muž... Mala predsa dom a pozemky. Zomrela však bez spísania poslednej vôle a všetko zdedili podľa zákona jej deti.“

„A čo tvoja mama? Ona bola nemeckej národnosti, však?“ pátram ďalej.

„Pochádzala z Gelnice, tam sa aj narodila. Je na našom území, ale žili tam mantáci, tak sa im hovorilo. Nemeckí prisťahovalci. Po skončení druhej svetovej vojny ich takmer všetkých deportovali a vysťahovali nazad do Nemecka. Chceli aj moju mamu so mnou a bratom. Otec bol ešte vtedy v ruskom zajatí. Ale mama už žila v Košiciach a nedala sa násilne vysídliť. Jej vlasť bola tu. Nie v Nemecku!“ objasňuje.

Preto teda moja mama do piatich rokov rozprávala len nemecky a maďarsky. Lebo moji prarodičia nemali slovenskú, ale maďarskú a nemeckú národnosť.

„Mojej mame tiež zomrela matka na zápal pľúc. Nechala mužovi deväť detí. Najmladšie bolo tiež osemročné. Do roka sa starý otec obesil. Nezvládol to ani on psychicky. Naši teda mali úplne rovnaké osudy. Obojstranné siroty,“ dodáva.

„Fúú... to je teda sila. To sa takto bežne umieralo na zápal pľúc?“ zdá sa mi to neuveriteľné.

Mama prikyvuje: „Veru, dušinka, vtedy neboli antibiotiká. Vôbec som svojich starých rodičov nepoznala. Zomreli ešte pred mojím narodením. Otec sa stal úplnou sirotou  v deviatich. Mama už bola vydatá, keď osirela. Akurát jej umrelo dieťa. Chlapec. Môj starší brat. Žil len päť týždňov. Do roka tri úmrtia blízkych. Rodičia i dieťa. Nemala to ľahké. Neplnoletých súrodencov si rozobrali jej sestry. Asi ju nechceli v jej traume, po strate dieťaťa, rozrušovať. Dokonca, nielen moje dve staré mamy umreli na zápal pľúc. Ale aj tvoji dvaja starí otcovia.“

Prekvapí ma to. Vlastne, fakt. Jedného som vôbec nepoznala, umrel ešte pred narodením môjho otca. A druhý, ktorý bol strojcom mojej najväčšej traumy v živote, zomrel, keď som mala okolo tridsať.

„A čo vojna, mami? Spomínaš si na ňu?“ začína ma to čoraz viac zaujímať.

„Pamätám si niektoré silné momenty z konca vojny. Mala som vtedy sedem rokov, brat Erik dva. Otec bol maďarským dôstojníkom, bojoval na východnom fronte. Dostal sa do zajatia v Rusku. Nič sme o ňom nevedeli. Mysleli sme si, že je mŕtvy. On tam zatiaľ hladoval,“ spomína mama.

Aj ja sa pamätám, že nám starý otec ako deťom líčil vojnové zážitky. Ako od hladu jedli šupy zo zemiakov, ktoré predtým vybrali zo záchoda a umyli. Akí boli zavšivení, otrhaní, špinaví vychudnutí a vyhladovaní...

„Vrátil sa až niekoľko mesiacov po vojne. Mama utekala pozrieť do lazaretu na zajatcov, lebo sa tam na zozname vyskytovalo také meno, ako bolo naše. Našla ho tam. Sotva ho spoznala. Bol zarastený, zavšivený, smrdel, trpel brušným týfusom. Niekoľko týždňov sa zmietal v horúčkach, kŕmila ho len zapraženou polievkou, aby trochu zosilnel. Nič nemohol prehltnúť, len tekutiny. Vtedy skoro zomrel. Nakoniec sa z toho dostal. Rozprával nám, ako mu Rusi takmer odtrhli prst, keď mu strhávali zlatú obrúčku. Pobrali im všetky šperky, hodinky... Aj ja si pamätám, keď prišli Rusi. Tá prvá várka bola strašná. To ešte neboli osloboditelia. To boli nepriatelia. Znásilňovali rad za radom všetky dievčatá od trinásť rokov vyššie, plienili, kradli, strieľali, zabíjali. Chovali sa ako zvery. Tí najmladší vojaci boli najhorší!“ vracia sa mama v spomienkach k pohnutým časom.

„A čo Nemci? Nás predsa učili v škole, že Nemci boli tí zlí a Rusi tí dobrí. So Sovietskym zväzom na večné časy a nikdy inak. Naši bratia osloboditelia. Ako to teda bolo?“ pýtam sa.

Je načase, aby som v päťdesiatke dostala trochu dejepisnej lekcie z prvej ruky.

„Ja sa nepamätám, žeby nám boli nejakí Nemci ubližovali. V Košiciach bol pokoj. Vedľa nášho domu žili v jednom byte nemeckí dôstojníci. Raz nám doniesli pol kravy, aby sme si ju nasolili do suda. Poradili nám, aby mama sušila krajce chleba, že sa zídu. Mali pravdu. Keď prišiel hladomor, mama ich namáčala do vody a pripiekla na panvici. Doniesli nám aj nejaké ozdoby na stromček a darčeky. Boli veľmi milí.“

„Ako to?“ nesedí mi to s obrazom, ktorý som o nemeckých fašistoch doteraz mala.

„Hovorili nám, že aj oni mali také malé deti. Ukazovali nám fotky. Ale začiatkom vojny ich Rusi pozabíjali, keď sa k nim priblížil front. A okrem toho, mama im robila tlmočníčku. Keď sa nasťahovali, hľadali niekoho, kto vie nemecky. Všetci v Košiciach rozprávali po maďarsky, pretože pred vojnou to bola úradná reč, ale nemecky nevedel takmer nikto. Mama bola Nemka, tak sa im prihlásila. Odvtedy na nás nedali dopustiť!“ nostalgicky vzdychne.

Zaujíma ma, ako riešili hladomor: „Stará mama stále spomínala, ako z Véču nosila potraviny. To je kde?“

„To je pri maďarských hraniciach. Dnešný Kráľovský Chlmec. Keď sme nemali čo jesť, mama navarila hrniec krupičnej kaše na dva dni a nechala nás s bratom samých. Šla do Véču na kšefty. Ona im poopravovala a pošila oblečenie, veď bola krajčírka a oni jej za to dali múku, masť, zemiaky, ovocie... Doniesla plnú zajdu ako cigánka. Jablká popredala za pár minút pred domom. V Košiciach nebolo vtedy jediné jablko. Obchody boli prázdne, nefungovalo zásobovanie. Raz prišla po troch dňoch, nemali sme už čo jesť. Mysleli sme, že zomrela a už sa nevráti. Vieš si to predstaviť? Mala som na starosti dvojročného bračeka. A bol to riadny živáň. Mala som sedem, ale do školy som ešte nechodila. Až po vojne,“ vysvetľuje mama.

„A čo tí Rusi? Ako to bolo s tou vodkou?“ spomínam si hmlisto na jednu z epizód, ktorú nám, vnúčatám, hovorila stará mama.

Moja matka zápalisto líči vojnové zážitky: „Prišli tí mladí, zdivočení Rusi. Najprv hľadali dievčatá. Mama už vedela, že všade po domoch znásilňujú. Poobliekala nás všetky tri do chlapčenských šiat a ostrihala nám vlasy nakrátko. Bývali u nás vtedy aj moje dve sesternice. Jedna pätnásť a druhá šestnásťročná. Keď nás Rusi videli, čudovali sa, že mama má samých chlapcov. Potom chceli hodinky. Žiadne sme nemali, len nástenné. Celé ruky, od zápästia až po rameno mali plné hodiniek, ktoré ulúpili. Prsty plné zlatých prsteňov. Ukázali sme na tie nástenné hodiny, že iné nemáme. Chceli ich zvesiť, ale nevedeli sa k nim dostať, tak rozstrieľali so samopalmi celú stenu aj s hodinami. Potom chceli vodku. Mama nerozumela dobre po rusky, tak im doniesla vedro vody. Rozzúrili sa a namierili na nás zbrane. Boli by nás postrieľali ako krysy. Zrazu ju však napadlo, že má doma dôležitý dokument. Ten nám vlastne zachránil život.“

„Aký dokument?“ zaujíma ma.

Vysvetľuje: „Hore na poschodí býval niekoľko mesiacov ruský vysoký dôstojník. Mama ho občas obsluhovala a pomáhala mu. Bol jej vďačný, tak napísal oficiálne vyjadrenie, že naša rodina je pod jeho ochranou a nijaký Rus nám nesmie ublížiť. Starší ruskí dôstojníci neboli nadšení tým, ako mladí vojaci vyčíňali, znásilňovali a plienili. Mnohých potom postavili pred disciplinárny vojenský súd. Mama vtedy, keď na ňu namierili zbrane, vykríkla, aby nestrieľali, a potom zvolala meno toho dôstojníka. Za chrbtom v kredenci mala ten papier. Vybrala ho a ukázala im. Nechali nás na pokoji a odišli.“

„No, tak to teda musel byť hrozný zážitok. Nečudujem sa, že si si ho zapamätala!“ chápavo prikyvujem, lebo viem z vlastnej skúsenosti, že také traumy sa v pamäti uchovajú najdlhšie.

„A ešte raz sme mali podobný zážitok s Rusmi. Raz mama šla pomáhať do neďalekého hostinca s obsluhovaním. Rusi tam mali nejakú veľkú oslavu. Mňa s bratom vzala so sebou. Nechala nás spať v hosťovskej izbe. Keď sa mládenci rozgurážili a mali riadne vypité, dostali chuť na ženy. Žiadne tam neboli, tak zdrapli hostinskú a začali ju hromadne znásilňovať. Mama, keď to videla, tak sa zľakla, že vybehla okamžite hore do izby, vytiahla nás z postele, zdrapla ma za ruku, brata si pritisla na prsia a vybehla s nami z hostinca na ulicu. Utekali sme hore ulicou k nášmu domu. Medzitým si vojaci všimli, že druhá ženská utiekla, tak vybehli von aj so zbraňami. Začali po nás strieľať. Dobehli sme do našej brány a ostali stáť skamenení od strachu za bránou. Boli sme ticho ako myšky, ale srdcia nám tak silno bili, že by to určite bolo počuť, nebyť výstrelov. Nedokázali sme sa ani pohnúť. Nevšimli si, našťastie, do ktorej brány sme vošli. Nenašli nás. Ešte dlho bolo počuť streľbu. Ráno sme zistili, že vedľajší vchod do domu je úplne rozstrieľaný. Keby boli šli o kúsok vyššie, postrieľali by nás cez drevenú bránu. Stáli sme rovno za ňou.“

„Tak, takíto boli naši osloboditelia?“ neveriacky na ňu zízam.

„No, tí prišli neskôr. Na tankoch. Spolu s Američanmi. To už ich ľudia na námestí vítali piesňami a kvetmi, ako to poznáš z dobových fotografií,“ ukončí mama dnešné zaujímavé rozprávanie.

Otec

Môj otec sa narodil v Košiciach, šesť rokov pred začiatkom druhej svetovej vojny. Je o päť rokov starší od mojej mamy. Jeho rodičia pochádzali z Čane. Žili tam Maďari, Slováci aj Rómovia. Balážovcov je tam veľa. Bielych i Rómov. Raz som videla v časopise článok o jednom slávnom Balážovi, hudobníkovi z Čane, ktorý sa volal ako môj otec, Ferdinand Baláž. Jeho vnučka je známa rómska herečka, speváčka a hudobníčka. Volá sa tak, ako ja za slobodna. Bola tam jeho fotografia. Akoby som videla svojho mŕtveho starého otca. Nepoznala som ho, mám len jednu jeho fotografiu. Neuveriteľná podoba. Aj to meno. Krk by som za to dala, že to bola nejaká rodina môjho otca. Problém bol v tom, že tento Baláž bol Róm. Otec mi povedal, že toto meno tam bolo časté medzi bielymi i Rómami. Začala som si myslieť, že snáď aj v mojej krvi kolujú rómske gény.

Aj mama mi často hovorila: „Chováš sa ako cigánka. Si taká ukričaná a temperamentná ako oni. Aj taká bordelárka. Niekedy sa načisto doobliekaš ako cigánka!“

Odvtedy si ma môj manžel doberá, keď ma chce dráždiť: „Veď ty si maďarská cigánka. Preto máš vzťah k tejto komunite. Preto ti nevadí, že vychovávaš Rómky!“

Keď som si dala dohromady súvislosti, tak to nesedí. Ale chrobák v hlave mi ostal. Otec je, totižto, nemanželský. Volá sa tak, ako sa volala babka. Priezvisko má po mame. Nie po otcovi. Takže ten Baláž by mohol byť rodina z maminej strany. Ale prečo sa tak podobá na deda? Konšpiračné teórie milujem, aj všetko, čo zaváňa nejakou záhadou a tajomstvom, ale toto sa dá vysvetliť veľmi prozaicky. Zhoda mien. A možno, v dávnej minulosti by sme v rodostrome mojej babky našli nejaké prepojenie bielych a Rómov s týmto menom, a tak záhada ostáva nevyriešená. Možno mám predkov Rómov.

Babka, otcova mama, mala ešte jednu sestru. Raz som ju videla v Košiciach. Prišla na návštevu za mojou krstnou mamou. Ona bola zase jej krstnou matkou. Predtým, keď ešte žila babka, nestýkali sa sestry spolu. Prečo? Neviem. Šlo o nejaké majetky. Myslela som vtedy, že prišla mŕtva babka. Tak strašne sa podobali. Pracovala ako slúžka v panskej rodine. Domáci pán ju v šestnástich zviedol a ona otehotnela. Dal jej nejaké peniaze ako odškodné, zaviazal ju mlčanlivosťou a prepustil ju zo služby. Dala si urobiť nelegálny potrat. Neodborný zásah ju natrvalo poznamenal. Bola v intímnych partiách takmer zmrzačená. Nikdy viac už deti mať nemohla. Ani neviem, či bola vydatá.

Babka, otcova mama, bola jednoduchá ženička. Jej príbeh je opäť jedným z tisícok podobných. Neradostný a neľahký. Otec mi ten príbeh rozprával. Hovoril, že to nevie ani mama, lebo by si ho nikdy nebola vzala, keďže je vlastne pankhartom. Rodinný biľag ho poznačil. Keď mala moja babka osemnásť rokov, zoznámila sa s mojím dedom. Bola vyučenou predavačkou. On robil mäsiara. Pochádzal z Bohdanoviec, patriacich do Košickej župy. Zamilovali sa do seba. Bol gréckokatolíckeho vierovyznania. Nechceli ich zosobášiť, kým neprestúpi nevesta na vieru svojho muža. Babkina matka bola ortodoxnou rímskokatolíčkou a s prestupom dcéry na inú vieru nesúhlasila. Civilné sobáše v tej dobe neexistovali. A tak otcovi rodičia žili spolu vlastne na hromádke v jednej domácnosti v rodinnom dome v Košiciach – Barci.

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-971692-5-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Predslov

Prológ - Koníčky

Mama

Otec

Tiráž