Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Teri Wilson: Úžasný pan Darcy

Vydání první

Copyright © 2014 by Teri Wilson

Translation copyright © 2020 by Dana Chodilová

„All rights reserved including the right of reproduction in whole,

or in part in any fortm. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S. A.This is a work of fiction. Names, characters,

places and incidents are either the product of author’s imagination,

or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, business establishments, events, or locales are entirely coincidental.“

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2325. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Unleashing Mr. Darcy

vydaného nakladatelstvím Harlequin HQN, Kanada v roce 2014

Český překlad © 2020 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1271-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1272-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Teri Wilson

Úžasný pan Darcy

Milý čtenáři,

děkuji, že jste si vybral tuto knihu, můj debut pro Harlequin HQN. Chtěla jsem ji napsat už dobrý rok předtím, než jsem se do ní vážně pustila. Zaměstnávaly mě však jiné projekty a nebyla jsem si jistá, jestli by se někomu chtělo číst příběh o panu Darcym zasazený do praštěného světa psích výstav.

Jenže jsem ten nápad nedokázala pustit z hlavy. Občas jsem se přistihla, jak si vymýšlím rozhovory mezi Darcym a Elizabeth. Stávalo se mi to tak často, že jsem nakonec neměla na vybranou, musela jsem knihu napsat. Dobře jsem se při tom bavila a doufám, že se to na výsledku projevilo. Snad si čtení užijete stejně, jako jsem si já užila vymýšlení příběhu.

K zábavným výzvám při psaní moderního románu založeného na klasickém díle patří hledání možností, jak do děje vplést slova, fráze a situace z původního textu. V celé knize je roztroušeno mnoho takových drobných skvostů z původní Pýchy a předsudku. A pro fanoušky Pýchy a předsudku z produkce BBC jsem přihodila jednu speciální chvilku.

Tato kniha je první z trojdílné série převyprávění klasických milostných románů. Nenechte si ujít mé další dobrodružství, Odmaskovaná Julie.

Příjemné čtení!

Teri Wilsonová

Pro všechny ctitelky pana Darcyho.

Zvláštní dík patří mé rodině,

Elizabeth Winick Rubinsteinové, superagentce,

Rachel Burkotové, Taře Parsonsové

a Susan Swinwoodové z Harlequinu,

kolegyním spisovatelkám Beckii Ugoliniové,

Meg Benjaminové a Rachel Brimbleové,

Sue Baxterové a Baxter Borders,

skutečným Bliss a Finnovi

a vynikající Jane Austinové,

jíž jsem velkou dlužnicí.

1

Všeobecně panuje skálopevné přesvědčení, že svobodná žena na prahu třicítky touží po manžílkovi. Slečna Elizabeth Scottová ve věku dvaceti devíti let a tří set šedesáti čtyř dnů představovala pozoruhodnou výjimku z tohoto pravidla. I přes matčin nátlak byla se svou samotou docela spokojená. A v posledních týdnech snad ještě víc než předtím. Nechtěná pozornost velice mocného a velice ženatého muže, který neuznával odmítnutí, ji naučila vážit si bezpodmínečné lásky svého psa.

Psi jsou věrní.

Psi člověka nevyhazují z práce.

Psi rozumějí slůvku ne.

Proto jí připadalo jako požehnání, že může strávit narozeninový víkend v New Jersey na výstavě psů. Dá se snad lépe zapomenout, že se člověku prakticky rozpadá život ve švech, než prožít dva příjemné dny pulírováním svého kavalír king charles španěla a získáním spousty lesklých saténových stužek?

Nedá.

Pro Elizabeth by to byl dokonalý víkend, i kdyby nic nevyhrála. Usmála se na Bliss a ta k ní vzhlédla velkýma něžnýma očima ze svého místa na stole. Fenka se zvedla na zadní, natáhla krk a něžně olízla paničce tvář. Elizabeth ji milovala, možná až moc. Podle své sestry Jenny rozhodně moc.

„Víš, co mi to připomíná?“ Jenna kývla na Bliss a zašklebila se. „Tu velkou hlavu Barbie, cos dostala v devíti k Vánocům. Pamatuješ? Jak jsi jí natáčela vlasy a patlala na oči ty strašný modrý stíny.“

„Jasně že si to pamatuju.“ Elizabeth postříkala Bliss uši sprejem na zvětšení objemu srsti. „LuLu.“

„No potěš koště. To jméno už jsem zapomněla.“ Jenna si dala pořádný doušek kafe ze Starbucksu a zavrtěla hlavou. „Co za magora si přejmenuje barbínu?“

„Já jo.“ Elizabeth si měřila sestřino latté závistivým pohledem. Starbucks je přesně ten typ hříšných potěšení, jaký si nezaměstnané učitelky – dokonce i dočasně nezaměstnané učitelky jako ona – nemohou dovolit. Do stejné kategorie vlastně spadalo i zápisné na výstavy psů. Proto měla v plánu tu dnešní pořádně využít.

„No fakt. Je to úplně stejný. Kartáčování, foukání.“ Jenna vzala do ruky nůžky na prostříhávání srsti a prohlížela si je, dokud jí je Elizabeth nevyškubla. Vydělávala na ně dva dny.

Když ještě měla práci.

Pořád máš práci. Je to jenom týdenní suspendování. Ber to jako prázdniny. Jako vynucené prázdniny, které si v žádném případě nemůžeš dovolit.

Elizabeth se zhluboka nadechla, máchla nůžkami nad temenem Blissiny hlavy a odstřihla pár pramínků hebkých štěněcích chloupků. Couvla o krok a zhodnotila výsledek. „Perfektní.“

Bliss to potvrdila štěknutím a Jenna protočila panenky. „Měla jsi být kadeřnice, milá sestřičko, ne učitelka. Minula ses povoláním.“

Sotva to dořekla, hned se kousla do rtu. „Promiň. To jsem neměla říkat.“

Elizabeth nasadila úsměv. „To nic.“

Jenna se zatvářila mrzutě. Elizabeth aspoň doufala, že je to mrzutost, a ne soucit. „Jsem pitomá. Nevšímej si mě. Jsi výborná učitelka. Nejlepší. A tahle ‚organizační dovolená‘ je jenom na chvilku. Než mrkneš, jsi zpátky u tabule. Já jsem idiot a Grant Markham je smradlavej psí prd.“

„To neříkej.“ Elizabeth si stáhla plášť přes hlavu a uhladila si šaty. „Neurážej psy.“

„Jasně.“ Jenna sebou škubla. „Co říkáš na kafe na usmířenou? Zvu tě na lattéčko, oslavenkyně.“

Elizabeth připnula Bliss výstavní vodítko. Jestli Jenna teď odejde do Starbucksu, neuvidí je ve výstavním kruhu. Ne že by to Jenně vadilo, výstavy psů ji nechávaly chladnou. Elizabeth dobře věděla, že přišla jedině proto, aby ji nenechala o narozeninovém víkendu samotnou. A když se jí to pokoušela rozmluvit a vysvětlit, že sama nebude, že má přece Bliss, docílila přesného opaku.

Hodná Jenna. Věčně starostlivá starší sestra.

„To beru.“ Elizabeth vzala Bliss pod paži. „Dýňový. Netučný.“

„Vezmu ti ho s pěnou. Máš narozky. Tak se rozšoupni.“ Jenna si přehodila kabelku přes rameno a culila se, když mizela v bludišti kempinkových židlí a skládacích stolů v přecpaném prostoru vyhrazenému úpravě psů.

Elizabeth k sobě Bliss přitiskla. „Tak jsme zůstaly samy, holka. Připravená? Půjdeme na to.“

Okolí výstavního kruhu vřelo nervozitou ještě víc než obyčejně. Bliss byl Elizabetin první výstavní pes a ve svých devíti měsících ještě štěně. Nezkušené byly obě stejně, takže jimi lomcovala tréma. Ale i jiní chovatelé, obvykle nad věcí, dnes vypadali vyjeveně a ustaraně a shlukovali se do skupinek.

Kolem kruhu číslo pět se rozhostilo strašidelné ticho. Dokonce i psi přestali štěkat.

Elizabeth sevřela Bliss pevněji a popošla ke skupince vystavovatelů, kteří si horečně šeptali a kabonili se. „Co se děje?“

„Změna rozhodčího.“ Žena s kulatou tváří utopenou v záplavě světlých kudrn svírala tříbarevné výstavní vodítko v prstech tak, až jí bělely špičky prstů.

„Změna rozhodčího?“ Elizabeth sjela pohledem do kruhu, ale byl prázdný.

„Ano. Nějaký nový, v životě jsme o něm neslyšeli.“

Další vystavovatelka pokývla a zamumlala si do dlaně: „Prý je z Anglie.“

Elizabeth to připadalo k smíchu. Proč šeptají? Ten člověk, ať je to, kdo je to, ještě ani nepřišel. Pro jednou jí nevadilo, že je nováček. Rozhodčí neznala, a tak ji nějaká změna nemohla rozhodit.

Jen ze zvědavosti popošla k obří bílé tabuli umístěné u stolu pořadatelů před vstupem do kruhu. Pohlédla nahoru, kde stálo jméno určeného rozhodčího, vyvedené výrazným černým písmem. Přímo pod ním bylo prostým tiskacím písmem doplněno jméno náhradníka.

Pan Donovan Darcy.

Elizabeth povytáhla obočí.

Donovan Darcy. Co je to za pitomé jméno?

Zní, jako by patřilo někomu zazobanému.

Instalatéři a automechanikové nepojmenují své děti Donovan. Elizabeth pracovala v jedné z nejprestižnějších soukromých škol na Manhattanu dost dlouho na to, aby o elitách něco věděla. A tak jí bylo hned jasné, že muž jménem Donovan Darcy nebude mít špínu za nehty.

Znechuceně se ušklíbla. Grant Markham měl ruce dokonale pěstěné, a přece byl pořádná špína.

„Donovan Darcy,“ ozval se za ní kultivovaný britský šepot. „No nemáme my štěstí?“

Elizabeth se obrátila a zjistila, že hlas patří postarší ženě v tvídové sukni a saku. Neměla psa na vodítku, tlačila hraničku čtyř klecí na kolech. Zpoza drátěných dvířek vykukovaly tváře huňatých teriérů. Laskavý úsměv, který ženě sálal i z očí, Elizabeth prozradil, že to nemyslela ironicky.

Opětovala její úsměv. „Štěstí? Jak to?“

„Je to taky chovatel. Má přímo legendární psy. Neslyšela jste o chovatelské stanici Chadwicke? O tom velkém venkovském sídle v Derbyshiru?“ Nečekala na odpověď, jen zavrtěla hlavou a párkrát zamlaskala, načež pokračovala: „Co mě to napadlo? Jistěže jste o tom neslyšela. Jsme přece v Americe. Pořád na to zapomínám.“

Elizabeth se mohla jenom zasmát. „Zapomínáte, kde jste?“

„Ano.“ Žena mávla rukou k rudolícímu muži, který zápasil s haldou pásek na rukáv na stole. „Firma mého muže loni expandovala. Už čtrnáct měsíců lítáme sem a tam mezi domovem a Amerikou. Leze mi to na mozek. Občas vůbec nevím, kde zrovna jsem.“

„Nerada vám to říkám, ale tohle je New Jersey.“ Elizabeth jí podala ruku. „A já jsem Elizabeth.“

„Sue. Sue Barrowová.“ Kývla směrem k manželovi, který u stolu funěl a pořád se potýkal s balíkem gumiček. „A to je můj drahý Alan. Chudák. Psí výstavy nejsou úplně jeho gusto.“

Elizabeth chápavě přikývla. Alan vypadal přibližně stejně nadšeně jako Jenna, než uprchla do Starbucksu.

Vrátila se pohledem zpátky k ceduli se jmény. „Takže, co jste to říkala o tom záhadném panu Darcym?“

„No jo.“ Sue se malinko začervenala. „Je skvělý. Jeho psi mají úžasné rodokmeny.“

Elizabeth bůhvíproč napadlo, že ten ruměnec nemá nic společného se psími rodokmeny. „Jaké psy chová? Teriéry?“

Sue zrudla ještě víc a zamávala si před obličejem výstavním katalogem. „Už je tu.“

Kolem nich prošel do kruhu vysoký džentlmen, vzpřímený jako pravítko. Elizabeth se zachvělo srdce. Sevřela Blissino vodítko pevněji a zkoušela si namluvit, že je to jenom tréma. Bliss k ní zvedla hlavu a na chlupatém čele se jí objevila vráska. Dokonce i pes poznal, že si Elizabeth lže do kapsy.

Pan Darcy byl přitažlivý. Až se potily dlaně a člověk zapomínal dýchat. Jeho psi očividně nebyli jediní, kdo vyhrál v genetické loterii.

Elizabeth se zhluboka nadechla, aby se zklidnila, a snažila se nedívat na jeho pronikavé tmavé oči ani na široká ramena, dokonale prezentovaná v na míru šitém saku. Nebylo to jen tak. Všechno na tom muži bylo úchvatné. Ba přímo ušlechtilé. Což by ji mělo spíš znechutit. Nakonec se nemýlila. Pan Darcy je na první pohled pracháč. Co za člověka si dovolí jet přes půl světa, aby hodnotil psy na výstavě?

No nazdar. Je bohatý, vznešený a pohledný až k infarktu. Sueina ruka s vějířem přešla na rychloběh.

Život prostě není fér.

Na to ale Elizabeth přišla už dávno. A kdyby na to náhodou zapomněla, nedávný incident s Markhamem jí to bolavě připomněl.

„Jste na řadě,“ zašeptala Sue.

Elizabeth ta poznámka proplula jedním uchem tam a druhým ven. Zamrkala. Nějak se stalo, že se zakoukala na pana Darcyho. Asi se k tomu přidaly i halucinace, protože se jí zdálo, že i on se dívá na ni. Z plic jí unikl všechen vzduch. Jeho pronikavý pohled ji málem paralyzoval, i když si ho nejspíš jen představovala.

„Elizabeth,“ zasyčela Sue. „Jste na řadě.“

Postrčila ji a Elizabeth klopýtla. Přitom zakopla o Bliss, která dotčeně vyštěkla, a na závěr narazila do impozantní hrudi pana Darcyho. Zřejmě se tedy na ni nejenom díval, ale navíc k ní i popošel.

Elizabeth zděšeně couvla. „Moc se omlouvám, vaše ctihodnosti. Teda, pane… hm, pane Darcy.“ Hrůzou bez sebe se mu nedokázala podívat do očí, říkala to jeho kravatě. Byla v pařížské modři, podle všeho hedvábná a nejspíš stála víc než všechno, co měla na sobě Elizabeth. Včetně bot.

Vázanka se zvedla a zase klesla, pan Darcy si rozčileně povzdechl. „Štěně kavalír king charles španěl číslo osm?“

„Ano, to jsme my.“

„Pořadatel vás vyvolává už dvě minuty. Brání vám něco jít do kruhu?“

Vaše úchvatná postava? „Ne. Omlouvám se. Jenom jsem se trochu… zamyslela.“

„A obtěžovala byste se tedy vejít do kruhu teď, nebo chcete kolkovanou žádost?“ Jeho plynulý hlas a kouzelný anglický přízvuk nijak nezjemnily ten sarkasmus.

Jakmile se Elizabeth přenesla přes úvodní šok, byla za tu neurvalost málem vděčná. Rázem už není tak dokonalý. Je to člověk jako každý jiný.

Narovnala ramena a zvedla bradu. I tak musela málem natahovat krk, aby mu viděla do očí. Marná snaha, protože to vypadalo, že se dívá skrz ni.

„To nebude třeba,“ zašeptala.

„Pak tedy…“ Rozmáchlým gestem jí pokynul ke vstupu do kruhu z bílého mřížoví.

Elizabeth zahořely tváře. Ostatní rozhodčí, na něž narazila od té doby, co začala předvádět Bliss, se chovali přátelsky. Nebo aspoň zdvořile. Panu Darcymu stačily tři dlouhé kroky a ocitl se v polovině kruhu. I na tu dálku Elizabeth cítila chlad, který mu sálal z každého póru.

Co má za problém?

Napadalo ji jedině to, že na rozdíl od Sue si pan Darcy dobře uvědomuje, že je v New Jersey, a ne na svém hogo fogo venkovském sídle v Anglii. A zřejmě ho to vůbec netěší.

„Číslo osm.“ Pan Darcy v prostředku kruhu podupával nohou. Bliss to napjatě sledovala. „Pokud byste ráčila… tedy, pokud jste se moc nezamyslela, mohla byste předvést svého psa?“

Elizabeth si nebyla úplně jistá, co se stalo v příští chvíli, až na to, že to byla poslední kapka. Po všem, co měla za sebou, už nesnesla dýchat stejný vzduch s arogantním zazobaným chlapem. I když připomínal spíš boha než pouhého smrtelníka.

Slova jí vylétla z pusy sama od sebe. „Abyste věděl, já mám jméno.“

Dav přihlížejících kolem kruhu zmlkl.

Pan Darcy si založil ruce a odhalil francouzské manžety a v nich dva vkusné zlaté knoflíčky. „Prosím?“

„Mám jméno.“ Elizabeth se třásl hlas víc, než by se jí zamlouvalo. Odkašlala si. „A není to číslo osm.“

Pan Darcy povytáhl obočí. „Tak mě poučte.“

„Elizabeth. Elizabeth Scottová.“

V kruhu přímo praskaly jiskry napětí, odskakovaly od bílého mřížoví, oddělujícího jejich dvojici od ostatních. Jediný, kdo si toho nevšímal, byla Bliss. Široce zívla a stulila se do klubíčka u Elizabetiných nohou.

Ta ji šťouchla špičkou balerínky. „Bliss, vstávej, holka.“

Pes se zvedl a upřel velké kulaté oči nejprve na paničku a pak na rozhodčího.

„Výborně,“ pravil pan Darcy klidně. „Slečno Scottová, proveďte prosím svého psa kolem kruhu a pak ho postavte na stůl.“

Elizabeth chytila do levé ruky konec Blissina výstavního vodítka. Dlaň měla zpocenou, stejně jako zátylek a žlábek mezi prsy. Mohla jenom doufat, že si toho nikdo nevšimne.

„Pojď, Bliss. Půjdeme.“ Pokoušela se do hlasu vložit co nejvíc nadšení.

Nebylo to nejpůvabnější kolečko, jaké kdy Bliss předvedla, ale Elizabeth to tomu chudáku psovi nemohla vyčítat. Cukrovala na něj a přemlouvala ho, dělala ze sebe blázna, aby trochu ožil. Připadalo jí to jako nejdelší cesta kolem kruhu v celé historii psích výstav.

Když měly to martyrium konečně za sebou a dostaly se ke stolu, Blissina psí obočí se starostlivě mračila. Elizabeth neodolala a vlepila jí pusu na hlavu, když ji zvedala na stůl.

Podle jejích omezených zkušeností dávala většina rozhodčích majitelům čas, aby psa připravili a co nejlépe předvedli jeho krásu. Ale byli i takoví, kteří se netrpělivě tyčili nad stolem a měnili bázlivější psy v rozechvělé chlupaté hromádky s ocasy staženými mezi nohama. Elizabeth pochopitelně čekala, že Donovan Darcy patří do té druhé kategorie. A tak ji nemálo překvapilo, když ustoupil a přihlížel z bezpečné vzdálenosti několika metrů.

Elizabeth se trochu třásly ruce, když brala Blissiny packy a kladla je do správné výstavní pozice. Pak jí uhladila kožich na zádech, aby zvýraznila dokonalý obrys těla. Přitom na sobě pořád cítila pohled pana Darcyho. Plál jako doběla rozžhavený pohrabáč.

Přestože se zoufale snažila, prsty se jí nepřestávaly chvět, když se blížil. Upřela pohled na psa. Nechtěla vidět samolibý úsměv, který se panu Darcymu jistě rozlije po tváři, až si všimne, jaký uzlíček nervů z ní udělal.

Nabídl Bliss dlaň, aby si ji očichala. Kavalírka nadšeně rozvrtěla zadek. Elizabeth litovala, že jí neumí nařídit, aby si zachovala aspoň nějakou sebeúctu.

„Slečno Scottová?“

Konečně k němu vzhlédla. „Ano?“

„Předvedla byste mi skus svého psa, prosím?“ Věnoval jí chladný úsměv a ukázal okouzlující dvojici dolíčků u pěkně tvarovaných rtů.

Elizabeth se přistihla, že kdyby měla ocas, taky by jím nadšeně zavrtěla. Zastyděla se sama před sebou. „Jistě.“

Odtáhla Blissiny pysky a předvedla zuby. Pan Darcy je prohlédl, zběžně přikývl a ona se zas chopila vodítka. Znovu ji překvapilo, s jakou něhou pohladil fenku po hřbetě a prohlédl kohoutkovou výšku, linii trupu a postavení beder.

Pak ustoupil a založil si ruce. Úsměv a s ním spojené dolíčky zmizely. „Slečno Scottová?“

„Ano?“ Elizabeth polkla. Mohl by ji přestat pořád oslovovat. Začínalo jí to lézt na nervy. Na druhou stranu, sama si o to řekla.

„Předveďte psa v chodu, prosím.“

Sundala Bliss ze stolu a postavila ji na koberec. Když se napřímila, uvědomila si – poněkud s křížkem po funuse – že se jí přitom véčkový výstřih zavinovacích šatů z malinového hedvábí rozhalil. Zděsila se představou, co tomu korektnímu a nedůtklivému panu Darcymu předvedla, ruka jí vylétla na prsa. Zalétla k němu postranním pohledem a zatoužila, aby se pod ní otevřela zem a spolkla ji. V kaštanových očích ale uviděla pobavený lesk.

Bože můj. Skončí to někdy?

Vykročila tak rychle, až jí Bliss málem nestačila. Už jí bylo jedno, jakou známku dostanou. Chtěla mít to martyrium za sebou.

Tenhle víkend měl být pohodový. Těšila se, že konečně uteče pochybám a starostem, kvůli kterým nemohla spát, zatímco Bliss klidně pochrupovala v ohbí její paže. Má přece narozeniny, proboha. Třicátiny. Jak to, že se s ní maléry táhnou i do New Jersey?

Když přecházela kruh zpátky k panu Darcymu, narostl jí v krku knedlík. V očích ji pálily slzy a vypadalo to, že se vylijí a dovrší její ponížení.

Zastavila Bliss kousek od něj a čekala, až je konečně propustí. Hleděl na ni s maličko povytaženým obočím, nevěděla, jestli hodnotí psa, nebo ji.

„Slečno Scottová.“

Zas to jméno. Skrz stažený krk nemohla mluvit, a tak jenom přikývla.

„Hezký výraz. Výjimečně krásné oči.“ Zamračil se a koutky úst se mu prohnuly posměšně dolů. „Ale škoda těch pih.“

Elizabeth omráčeně zvedla ruku k tváři, kde ucítila slzu. Ani si neuvědomila, že se rozplakala.

2

Donovan Darcy s hrůzou sledoval, jak se té půvabné, ale očividně nervózní vystavovatelce chvěje spodní ret. Takové věci znal a věděl, že je to předzvěst něčeho, co ho děsilo ještě víc – ženských slz.

Netipoval tuhle tajemnou slečnu Scottovou na plačtivku. Nevypočitatelná, to ano. Smělá a atraktivní, to rozhodně.

Ale plačtivka?

Donovan si na sázky nepotrpěl, ale kdyby ano, rozhodně by si na to nevsadil. Ta žena ho dostala svým výbuchem Mám jméno. A teď tu před ním stojí a po tváři jí teče slza – ano, opravdová slza.

Donovan čekal, kdy se dostaví nevyhnutelné opovržení. Nebo aspoň lhostejnost. Podle jeho zkušeností sloužily slzy ženám spíš jako zbraně než jako projev upřímných citů. Tak to aspoň bylo u Heleny Robsonové v každém z řady případů, kdy si s ní odmítl něco začít. Poznal to už napoprvé, tehdy se ji ještě pokusil utěšit, což skončilo fackou a poznámkou, že musí být gay. Vzal si z toho lekci. Kdykoli se od té doby pokusila proměnit některý večírek v jeho venkovském domě v romantické dostaveníčko, měl pro ni jedinou odpověď, úsečné ne, následované zabouchnutím dveří ložnice.

Dokonce i o jeho tetě Constance, tak sebejisté, jak jen ženy mohou být, se vědělo, že umí uronit manipulativní slzičku.

Jakkoli to působilo chladně, Donovan si vůči tomu vypěstoval imunitu. A proto ho náhlá, velice reálná touha setřít slečně Scottové slzu bříškem palce tak rozhodila.

Zaťal pěsti, aby neztratil hlavu a nenatáhl se k ní. „Slečno Scottová, vy pláčete?“

„Ne.“ Horečně zamrkala, ale ne tak rychle, aby se jí z očí nevylilo dalších pár slz.

Donovan si založil ruce. Svrběly ho, jak moc se jim chtělo ovinout se slečně Scottové kolem štíhlých ramen. Jako by ty paže patřily někomu úplně jinému. „Slečno Scottová, já přece vidím, že pláčete. Radím vám, abyste se uklidnila. Je tu plno lidí.“

„To je mi fuk.“ Zvedla bradu. Chvěla se jí rozčilením.

Donovan odvrátil pohled, než ho to chvění zničí.

Zoufale si povzdechl. Co ho sakra přimělo vypravit se až do Ameriky posuzovat psy? V Anglii měl i tak co dělat. Byl sestřiným poručníkem a spolu s tetou Constance řídil rodinnou nadaci, neměl čas si ani oddechnout. Nemluvě o tom, že jeho oblíbená fena, jeho pýcha a radost, čekala každým dnem štěňata. Chudák Figgy už praskala ve švech. Pořád na ni musel myslet a strachovat se o ni.

Donovan se zhluboka nadechl a soustředil se zase na slečnu Scottovou. Teprve tehdy si všiml, že jí drzý nosík zdobí jemný poprašek pih odstínu skořice. A se zpožděním mu to došlo. Slečna Scottová si myslí, že ta poznámka platila jí, ne psíkovi.

Ještě chvíli se zdržel u té porcelánové pleti. Pihy jenom podtrhovaly její kouzlo, dodávaly jí důraz, jako když se sladké pečivo posype cukrem a kořením.

Vzpamatuj se. Je to žena, ne dobrota.

Donovan se opatrně pohnul, jako by se blížil k jankovitému koni, popošel k ní o krůček. „Slečno Scottová…“

Opatrnost byla zbytečná. Popotáhla – dost hlasitě – a protočila panenky. „Proboha, přestanete pořád opakovat slečno Scottová?“

Rozhodil rukama. „Ale jste to přece vy, ne?“

Další odfrknutí. „Ano, ale od vás to zní tak formálně. A výhružně.“

Povytáhl obočí. „Tak se vrátíme k číslu osm?“

Myslel to jako vtip, ale pohledný obličej slečny Scottové začínal rudnout, ztrácely se na něm ty rozkošné pihy, a to mu prozradilo, že se pokus minul účinkem.

Bylo třeba něco udělat. Za necelých deset minut se mu podařilo ztratit vládu nad vlastním výstavním kruhem.

„Slečno Scottová, víte, doufám, že když jsem mluvil o pihách, měl jsem na mysli vašeho psa?“ Mávl rukou k hnědobílému štěněti.

Podívala se na psa a čelo se jí nakrčilo očividným zmatkem. Lehce si přejela špičkami prstů po tvářích. „Aha. Jistě. Já to věděla.“

Jistě. Donovan se neubránil, musel ji popíchnout. „Vážně?“

„Podívejte se, co kdybyste nás prostě ohodnotil a propustil?“ V jejím tónu nebylo ani zdaleka nic hravého.

Donovan se naježil. „Slečno Scottová,“ začal.

V očích se jí zablesklo, v okamžiku se proměnily z hřejivě hnědých v ohnivě měděné.

„Slečno Scottová.“ Vyslovil to přehnaně pomalu. Sice už ji unavovalo to poslouchat, ale nemínil se vrátit k číslu osm. „Uvědomujete si snad, že jsem rozhodčí a vy vystavovatelka.“

Skoro nepostřehnutelně přikývla. „Ano.“

Ano.

Řekla to jako nevěsta u oltáře.

Ta nesmyslná myšlenka Donovana zasáhla jako rána pod pás. Zahnal ji a vložil do hlasu víc podráždění, než zamýšlel. „A coby rozhodčí mám právo vašemu psovi známku nedat. Mohu vás vyloučit z posuzování.“

Přimhouřila oči a vraždila ho pohledem. Štíhlé prsty sevřely předváděcí vodítko. Donovanovi v tu chvíli připadala jako medvědice bránící své mladé.

Zaplavila ho nečekaná vlna něhy. Slečna Scottová svého psa očividně miluje. To uměl moc dobře pochopit.

Neřekl nic. Dlouho na ni upíral pohled a pak zase shlédl na jejího kavalíra. Psík na něj zamžoural velkýma, výraznýma očima. Vážně to bylo pěkné štěně, teď při druhé prohlídce se mu zamlouvalo ještě víc. I přes ty pihy.

Donovan se obrátil, došel zpátky ke stolu rozhodčích a provedl náležitý zápis do oficiální knihy. Cítil za sebou přítomnost slečny Scottové, když přejel pohledem výběr úhledně srovnaných, připravených stužek. Vybral tu hladkou v pařížské modři, která znamenala výbornou známku, a podal jí ji.

Růžové rty se prohnuly úsměvem.

Konečně.

Donovan měl co dělat, aby odtrhl pohled od jejích úst. Odkašlal si. „Uvidíme se při soutěži Vítěz fena.“ Nemohl odolat a dodal: „Slečno Scottová.“

„Děkuju vám.“ Do očí se jí vrátila vřelost, znovu nabraly příjemný odstín rozehřáté čokolády. „Pane Darcy.“

Usmála se a Donovan cítil, jak se jeho starosti pomalu rozplývají. Poprvé od chvíle, kdy na Heathrow nastoupil do letadla, mu všechny tlaky domova připadaly tak vzdálené, jak byly ve skutečnosti. Laskavý pohled slečny Scottové a jeho jméno, vyslovené těmi sladkými, medovými rty, byly nečekaným balzámem pro jeho utrápenou duši.

„Promiňte, že se ptám –,“ Sue uvítala Elizabeth jízlivým úsměvem, když odcházela z kruhu, „– ale co to mělo znamenat?“

Elizabeth pokrčila rameny, snažila se dělat jakoby nic. Nebylo to snadné, když se na ni upíraly všechny oči kolem kruhu. Ostatní pejskaři na ni nepokrytě a užasle zírali. Nejradši by si zalezla pod jasně modrý koberec a schovala se jako Bliss při bouřce. „Jak to myslíte?“

„Jak to myslím? To se ptáte vážně? Po tom, co se zrovna stalo?“ Sue máchla rukou k panu Darcymu, který už zval do kruhu další skupinu psů.

Elizabeth netušila, jestli ji pozoruje, nebo ne. Nepřiměla se na něj podívat. Místo toho pohlédla na Sue. Žena ji zkoumala s výrazem, který byl zvláštní kombinací zvědavosti a soucitu. Neušlo jí, že se ostatní vystavovatelé stáhli, jako by byla nakažlivá. Zůstala u ní jenom Sue Barrowová.

V tu chvíli si Elizabeth uvědomila, že se jí Sue zamlouvá. Hodně.

„Bylo to tak zlé?“ Žaludek se jí svíral a naznačoval, že ano, že představení v kruhu bylo opravdu tak zlé.

„Já vám nevím, jestli bych řekla zrovna zlé.“ Sue se ušklíbla. „Ale občas to vypadalo, že se chystáte pana Darcyho praštit.“

Proboha. Může se ještě někdy ukázat na nějaké výstavě psů? „Do háje. Co jsem to provedla? Vůbec nevím, proč mě nevyloučil, po tom, co jsem řekla.“

„Možná proto, že to zároveň vypadalo, že mu chcete dát pusu.“

„To se vám jenom zdálo.“

Sue na ni zašermovala prstem. „Mě neošidíte. Nejsem dnešní, moje milá. Nevíte, jestli mu dát facku, nebo pusu.“

„Haha. To jistě. Ani za milion let.“ Elizabeth nicméně projela hlavou věta z Hamleta, kterou si zapamatovala z anglické literatury na vysoké. „Ta dáma toho slibuje příliš.“ To sedí.

„No dobře. Takže by to byla ta facka.“ Sue rázně přikývla, ale oči za brýlemi jí vesele jiskřily. „Já osobně bych si vybrala pusu, ale nikomu nic nevnucuju.“

„Komu chceš dát pusu?“ Objevil se u nich Alan, Suin manžel. Zápas s gumičkami už očividně vzdal. Několik propletených dohromady jako změť špaget mu drželo pásku na rukávu.

„Jedině tobě, miláčku.“ Sue ho láskyplně poplácala po tváři. „Jedině tobě.“

Elizabeth se musela usmát. Uvítala to rozptýlení od velké debaty na téma facka versus pusa. Natáhla ruku a představila se Alanovi. „Já jsem Elizabeth.“

„Nazdar, Elizabeth.“ Stejně jako Sue mluvil s anglickým přízvukem.

Elizabeth pomyslela na to, že pan Darcy mluví podobně. Když její jméno vyslovil poprvé, moc se jí líbilo, jak to znělo. Slečno Scottová. Tak poetické. Tak lyrické. Dokonce svůdné.

A pak to všechno zkazil, když to říkal znova a znova. Nejradši by ho uškrtila Blissiným předváděcím vodítkem.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Milý čtenáři

Věnování

1

2