Vlastimil Vondruška

JEŠTĚ ŽE NEJSEM KAT

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2014

© Alena Vondrušková, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6272-4

Mé ženě Aleně

I

Byl sychravý začátek zimy. Studený vítr hnal noční oblohou těžké mraky, které zcela zakryly hvězdy. Jen občas se mezerou mezi nimi prodral sinavý měsíční svit, ale hned zase zmizel. Ulice Starého Města pražského byly ponořené do hluboké tmy. Navzdory pokročilé noční době se ještě v několika domech svítilo a uzounkými škvírami přivřených okenic pronikaly do tmy matné kužely světla. Jen stěží se však prodíraly skrze mlžný opar, který visel v cárech nad celým městem a všem věcem dával pitoreskní podobu.

Železnou ulici obklopovala podloubí výstavných měšťanských domů. Tady, v blízkosti radnice, býval v noci obvykle klid. Z nízké zídky seskočila kočka, přeběhla ulici, posadila se k vratům a roztouženě mňoukla. Chvíli počkala a pak začala hlasitě do celého světa volat svou milostnou touhu. Po chvíli se otevřelo okno protějšího domu a z něj se vyklonil postarší vousatý muž v bílé noční košili s omšelou výšivkou u krku. Vychrstl na ulici obsah noční nádoby, říhl a na kočku popuzeně křikl: „Huš!“ Pak okenici s prásknutím zase zavřel.

Kočka ale nepřestala, proto muž v noční košili otevřel okno znovu a vztekle mrštil po jejím hlasu poleno. Nezasáhl sice, ale kočka se uraženě zvedla a se vztyčeným ocasem odběhla.

„Tak a bude tu klid!“ liboval si ospalý měšťan a zase zmizel.

Kočka se loudala k nároží, kde stál dům řezníka Kryštofa. Napadlo ji, že by se tam možná dalo najít něco na zub. Všichni řezníci vyhazovali na ulici chutné zbytky. Nemusela hledat dlouho. Sebrala kousek loje a slastně ho začala okusovat. Ale ani tentokrát jí nebyl dopřán klid.

Zpoza nároží se vypotácel břichatý muž v černém plášti. Neměl lucernu, a proto si ho kočka všimla na poslední chvíli. Muž páchl pivem a cosi si pro sebe zlostně bručel. Věděla, že takovým lidem je lepší se vyhnout. Jenže bylo jí líto lojové pochoutky. Uchopila ji do tlamy a táhla ji ke zdi. Právě v tu chvíli se muž zapotácel, udělal nečekaně dva rychlejší kroky a o kočku zakopl. Zlostně zaprskala a utekla. Muž se ji pokusil nakopnout, jenže ztratil rovnováhu, klopýtl a svalil se na zem. Zaklel, popolezl ke zdi a těžce se o ni opřel zády.

Jiný by se pokusil vstát a pokračoval by domů. Pokud ponocný narazil na opilého měšťana, navíc bez povinné lucerny, vězení by se nevyhnul. A pak by ještě dostal výprask. Jenže břichatý muž dobře věděl, že jemu nic podobného nehrozí. Výprask mohl uštědřovat jen staroměstský kat. A to byl on sám. Jmenoval se Kubeša a nemírné pití bylo v jeho obličeji dobře patrné. Měl hrubé rysy, nos prokvetlý namodralými žilkami, bezvýrazné oči a zlostnou povahu.

„Co jsem jen komu udělal?“ naříkal lítostivě nad svým osudem. Ke stížnostem však neměl ve skutečnosti nejmenší důvod. Jako každý kat byl zámožný. Na sobě měl kožené nohavice, módně střiženou soukennou halenu s nabíranými prostřihovanými rukávci a novou košili z jemného plátna. Byl prostovlasý, klobouk zapomněl v šenku. Tam trávil většinu času, navzdory tomu, že měl před městskými hradbami v katovně hezkou ženu. Ale nezajímala ho. Žízeň ho trápila neustále, a když se nenapil, cítil se slabý a třeštila mu hlava.

Toho dne ho manželka prosila, aby jednou zůstal doma, že mu upeče skopovou kýtu, kterou míval rád. Hrubě ji však odbyl, aby se starala o svoje. Poslední dobou byl na tom tak, že většinu práce za něj musel dělat jeho pacholek. A na veřejnosti ho tajně zastupovala jeho žena Magdalena. Zlostně si odplivl. „Jsem kat!“ rozkřikl se do tmy, aby se utvrdil ve svém přesvědčení. Chtěl křiknout ještě něco, ale zarazil se.

Právě se roztrhly mraky a na ulici dopadlo slabé měsíční světlo. Špatně viděl, protože mlha vše zkreslovala, navíc byl notně opilý. Zdálo se mu však, že se na opačné straně ulice děje cosi divného. Rukou se opřel o zeď a pokusil se vstát. Téměř by se mu to povedlo, ale uklouzl, udělal dva nemotorné kroky a znovu se svalil na zem. Tentokrát to však bylo horší. Sklouzl se do mělké strouhy plné bláta a bolestivě si narazil bok o kámen. Zakletí mu však uvízlo v hrdle, protože se ulicí rozlehl děsivý psí štěkot. Opatrně zvedl hlavu a ukrytý ve strouze vyhlížel do ulice. Psů se bál.

Sotva se mu podařilo zaostřit rozmlžený pohled, ztuhl. Středem ulice zoufale utíkal muž v potrhaných šatech a neustále se ohlížel. Pes se k němu neúprosně přibližoval. Prchající se zastavil, otočil se a zvedl ruce, aby si kryl hlavu. Velký černý pes s mohutnou hranatou hlavou po něm skočil a srazil ho na zem. To už k nim dobíhal další muž v černém plášti. Na hlavě měl velký širák s pérem. Cosi psu poručil a ten nešťastníka pustil. Muž v širáku se sklonil a zvedl ruku, v níž se v měsíčním svitu zalesklo ocelové ostří dýky. Bez váhání bodl.

„Pomoc!“ vykřikl slabě muž na zemi, ale vrah mu rukou stiskl hrdlo a bodl ještě jednou. A znovu.

Kat Kubeša se krčil ve strouze a cítil, že se mu chce močit. Na čele mu vyrazil pot. K jeho úlevě muž v širáku vstal, psa uvázal na řemen a poklusem se vracel tam, odkud přišel. Přesně v té chvíli se za Kubešovými zády objevil ponocný Eliáš. V jedné ruce nesl rozsvícenou lucernu a ve druhé vláčel halapartnu. Kráčel rozvážným unaveným krokem, jak míval ve zvyku.

Sotva ponocný obešel roh řezníkova domu, okamžitě pochopil, že se tu děje něco nekalého. Udělal tedy to, co vždycky. Důrazně zvolal: „Jménem městského práva!“ Pak se rozběhl k ležícímu tělu. Byl to však už postarší muž, který se snadno zadýchal. Kubeša se krčil ve stoce a cítil, že se chvěje strachem. Chtěl vylézt, ale nohy mu na blátě uklouzly. Nechal toho, a protože to už nemohl vydržet, začal vkleče vyprazdňovat měchýř.

Proto neviděl, jak ponocný Eliáš doběhl k ležícímu tělu a sklonil se nad ním. Zvedl lucernu, aby lépe viděl mrtvému do obličeje. Halapartna a lucerna mu vzápětí vypadly z rukou. „Bože, netrestej nás!“ vykřikl ponocný, vyskočil a klopýtavě se rozběhl k rynku, kde před chvílí zmizel vrah i se svým psem. Lucerna se rozbila a s prsknutím zhasla.

„Blázni!“ zabručel nejistě kat. Konečně se mu podařilo vylézt po čtyřech ze stoky. Byl uválený od bahna a páchl. Doplazil se ke zdi, opřel se o ni a s její pomocí se konečně postavil. Pak se otočil a klopýtavě ulici opustil. To, co se před chvílí stalo, ho přestalo zajímat. Měl žízeň a zoufale se toužil prospat.

Ponocný Eliáš zatím pospíchal přes rynek do Kaprové ulice, kde stála staroměstská rychta. I v jejím okně se ještě svítilo. Ponocný bez váhání prošel síní a pokračoval do světnice v přízemí. Tentokrát se nezdržoval klepáním jako jindy, ale dveře prudce rozrazil.

Rychtář Jan seděl u stolu. Před ním stála zapálená voskovice a vrhala dlouhé stíny. Rychtář držel v ruce husí brk a pomalými tahy pečlivě kladl na papír písmena. Přitom se mračil a polohlasně si jako školák předříkával, co právě psal. Nesnášel úřední hlášení. Zvedl hlavu a zlostně houkl: „Co se sakra děje?“

„Zavraždili kupce Pelecha!“ hlásil zadýchaně ponocný a třásl se po celém těle. Se ztěžklými koleny se vydal ke stolu a ještě otřesený hrůzou se svalil na lavici.

„To vím i bez tebe,“ odsekl nakvašeně rychtář. Byl to muž středního věku s laskavýma očima a energickými rysy ve tváři. Byl hřmotný, ramenatý a na první pohled budil respekt. Odložil brk a povzdechl si: „Kvůli tomu jsi mi nemusel skoro vyvrátit dveře.“

„Jenže… oni ho zabili před chvílí. V Železné ulici!“

„Zbláznil ses?“ rozzlobil se rychtář Jan a teprve teď zvedl hlavu a pozorně si ponocného měřil. „Nepil jsi náhodou? Pelecha jsme přece před týdnem křesťansky pohřbili.“

„Přísahám, leží tam. Třeba vstal z hrobu!“

Rychtář se rázně vztyčil a zamířil k truhlici, na níž ležel jeho rapír. Rychle se jím opásal a přitom trochu jízlivě vykládal: „Dokud jsem rychtářem na Starém Městě pražském já, mrtví mají ležet na hřbitově. A ty, Eliáši, mi za to jako ponocný ručíš. Pojď, podíváme se na to.“

Zamířil klidně ke dveřím. Ponocný se nejprve pokřižoval a pak se ne zrovna ochotně vydal za ním.

Protože lucernu upustil Eliáš spolu s halapartnou u mrtvého, zapálil rychtář v síni svou a podal ji ponocnému. „Tuhle ale neztrať, nebo ji zaplatíš,“ upozornil dobromyslně. Pak se rychlým krokem vydal nočními ulicemi k rynku. Ponocný šel se svěšenou hlavou vedle něj.

Obešli průčelí honosné radnice a ocitli se na kraji Železné. „Kde leží?“ zabručel rychtář. Měsíc zatím zašel za mraky a ulice byla temná a opuštěná. Oba zpomalili. Mlha dávala všemu přízračný a strašidelný ráz. Zvedl se vítr, který jim do tváří hnal prach.

„Tady,“ ukazoval ponocný třesoucí se rukou na ležící tělo. Ve tmě by se dalo snadno přehlédnout. Vypadalo jako hromada odpadků, kterou někdo zakryl hadrem. Rychtář Jan si klekl a houkl na ponocného, aby zvedl lucernu a pořádně mu posvítil. Pak odhrnul chatrný plášť, který vítr omotal kolem hlavy zavražděného.

„Na mou duši, je to on!“ podivil se.

„Chraň nás Panna nebeská,“ začal drmolit modlitbu ponocný. Rychtář Jan sáhl dvěma prsty na rány. Krev byla ještě vlažná. Zvedl dlaň a ukázal ji ponocnému.

„Vidíš, ty strašpytle? Krev! To znamená, že Pelech z hrobu vstát nemohl. Ještě před chvílí byl zatraceně živý!“

„Když myslíte, rychtáři…“

„Zahlédl jsi někoho?“

„Kdosi od něj utíkal. Nejsem si úplně jistý. Byl to jen okamžik. Je tma tmoucí a mlha. Mám ale pocit, že měl na hlavě širák s pérem.“

„Alespoň něco. Viděl jsi vraha, rozumíš?“

„Jistě. Ale koho jsme tedy před týdnem pohřbili, pokud to nebyl kupec Pelech?“

Rychtář Jan vstal a bez odpovědi si uplivl. Tohle nebyl případ pro něj. Povinností jeho úřadu bylo udržovat ve městě pořádek. Uměl se vypořádat s hordou rváčů, chytal zloděje, do šatlavy zavíral podvodníky, opilce a nevěstky, ale tohle? Skutečný mord dosud nevyšetřoval. Vlastně ani pořádně nevěděl, jak se takové zločiny řeší. Na Starém Městě pražském se už dlouho nic podobného nestalo. Znovu si uplivl. Zatracená smůla!

„Obávám se, že se dneska nevyspím ani já,“ oznámil mrzutě a ponocnému nařídil, aby u mrtvého zůstal.

„Sám?“ vyděsil se Eliáš a pokřižoval se. Byl jako většina městských služebníků pověrčivý.

„Sám! Leda bys chtěl dojít pro purkmistra Wolframa ty. V tom případě tu zůstanu hlídat já,“ nabídl trochu jízlivě rychtář. Věděl předem, co Eliáš odpoví.

Starý ponocný sklopil hlavu a tiše řekl: „Purkmistr se asi bude vztekat.“

„O tom nepochybuj! Bude zuřit. Hlavě našeho města nemůže být jedno, že se mu mrtví procházejí v noci po ulicích.“

„Děláte si ze mě legraci? Říkal jste, že Pelech mrtvý nebyl… Já zůstanu tady!“ rozhodl se starý Eliáš a pevněji sevřel halapartnu. Pro jistotu odstoupil pár kroků a ukryl se v podloubí. Tady se cítil bezpečněji. Rychtář se otočil a pospíchal zpět k rynku. Tam stály domy většiny členů městské rady. V duchu si říkal, když už se musí v tomhle psím počasí potulovat po městě, ať si také užijí páni konšelé.

Jenže záhy se ukázalo, že v téhle záležitosti nebyl jeho odhad správný. Marně tloukl na vrata honosného purkmistrova domu. Byla nejen zavřená, ale dokonce zajištěná závorou, což nebylo zrovna obvyklé. Wolfram je dříve nezavíral, aby si k němu našli cestu lidé v nouzi, jak se smíchem říkával. Ale po smrti manželky se změnil. Stal se z něj morous a na městské služebníky se často utrhoval. To byl důvod, proč se k němu ponocnému Eliášovi nechtělo. Jenže rychtář se nevzdal. Pěstí znovu začal bušit do vrat z fošen zarudlých stářím. Rány se dutě rozléhaly tmou. Mlha kolem ještě zhoustla.

„Co chceš?“ ozvalo se konečně z okna v patře. Z něho se vykláněl purkmistr Wolfram. Své jindy pečlivě upravené vlasy měl rozcuchané.

Rychtář mu v rychlosti pověděl, co se právě stalo. Purkmistr ho vyslechl, pak zívl a ostře opáčil: „A kvůli tomu mne budíš? Zjisti, kdo to udělal a ráno podáš na radnici hlášení.“ Pak nekompromisně okno zavřel.

„A jak to mám asi zjistit?“ oponoval rychtář Jan do prázdna. Chvíli uvažoval a nakonec zamířil k domu lékárníka Hypolita. Vzal to oklikou kolem domu za kostelem Panny Marie před Týnem, který byl vyhrazen pro ubytování městských biřiců. Také tu byla městská zbrojnice. Chlapy, kteří spali na lůžku u dveří, vzbudil a nařídil, aby sebrali nosítka a tělo zavražděného kupce odnesli do lékárny U Zlatého jednorožce. Pak pokračoval v cestě.

Lékárník Hypolit byl už téměř stařec. Hlavu mu zdobily bílé vlasy a až na prsa splýval důstojný vous. V hubeném obličeji měl uhrančivé tmavé oči, nad nimiž se klenulo mohutné tmavé obočí. Lékárna výtečně prosperovala a on sám patřil k prominentním členům královského dvora, protože jeho služeb využívali přední zemští velmožové. Navzdory tomu to byl skromný muž.

Lékárníkův pomocník uvedl rychtáře do komnaty, v níž jeho pán provozoval svou živnost, a požádal ho, aby se posadil a chvíli počkal. Skoro hned se však objevil Hypolit. Měl na sobě modrý hedvábný kaftan, který si dal dovézt až od Osmanů. Zíval a rezignovaně se optal, zda bylo nutné burcovat ho takhle pozdě v noci. Posadil se do křesla a varoval rychtáře: „Jestli jsem vstával kvůli nějaké hlouposti, přísahám, až si zase přijdeš pro lektvar, přimíchám ti do něj otrušík.“

„To, co mi tak draho prodáváš, stejně jako otrušík chutná a mám pocit, že bych byl zdravější, kdybych ty lektvary nepil,“ opáčil dobromyslně rychtář Jan. Znali se léta a bavilo je špičkovat se. Hypolit občas potřeboval, aby rychtář nad jeho záležitostmi přimhouřil oko a ten se zase od něj důvěrně dozvídal intimnosti o svých sousedech, které mu pomáhaly v práci. Proto se respektovali.

Lékárník nařídil svému pomocníkovi, aby jim do dvou pohárků nalil z baňaté lahvice příjemně vonící čirou tekutinu. „Až mrtvého přinesou, položte ho na stůl do komory vedle mázhauzu a zavolej mě,“ křikl za ním ještě, když už odcházel. Pak pohárek zvedl a připil svému pozdnímu hostu, aby měl štěstí.

„Budu ho potřebovat,“ přikývl rychtář Jan, pohárek do sebe obrátil, otřásl se a spokojeně dodal: „Tohle pálené víno je snad jediný lektvar z tvé lékárny, který se dá pít.“

„Také se výtečně prodává. A víš proč? Protože vyvolává v duši radost. Ta léčí lépe než stovka sušených bylin. Ale pozor! Ani radost se nesmí přehánět.“

„Ale jednu radost bychom si ještě dopřát mohli,“ smlouval rychtář. Hypolit zkušeně pohárky dolil. Jan zatím filozofoval: „Jsem rychtář a mám se starat o pořádek, ne rozplétat takové záhady. Tohle je věc pro učenější muže. No uznej, je obvyklé, aby po městě pobíhal kupec, kterého jsme před týdnem pohřbili?“

„Každý si neseme svůj kříž. Já chtěl být právníkem. A vidíš, míchám lektvary. Čím jsi chtěl být ty, když jsi byl malý?“

„Rychtářem,“ přiznal se Jan. Vzápětí toho ale litoval a rozmrzele se ohradil: „Proč se směješ?“

„Ale to nic,“ mávl rukou Hypolit a ihned zvážněl. „V jedné věci tě však musím opravit, ctěný příteli. Tohle není věc pro učené muže, ale výhradně pro městské právo. Pokud to však rychle neobjasníš ty, mohla by se o tu věc zajímat inkvizice. Od toho nás ochraňujte všichni svatí. Poslední dobou se církev začíná roztahovat v Praze na můj vkus příliš. Jen hledá záminku, aby rozšířila svůj vliv.“

„To mne nenapadlo,“ připustil rychtář Jan. Byl to v duši odpovědný a úzkostlivě poctivý muž. Dopil pálené víno a pohárek postavil dnem nahoru na znamení, že si chce uchovat jasnou hlavu. Chvíli přemýšlel a pak se vrátil k podivnému případu. „Tys před týdnem toho prvního mrtvého prohlížel. Tos nepoznal, že to není kupec Pelech?“

„Když ti spadne na hlavu masivní trám a obličej ti rozbije na kaši, myslíš, že bys něco poznal?“ bránil se Hypolit. „Ten mrtvý měl na sobě Pelechovy šaty a paní Lucie prohlásila, že to je její manžel.“

„Ani já vlastně nepochyboval,“ přiznal se rychtář. „Nic jsem nevyšetřoval, bylo to na první pohled jasné. Zatracená práce! Vypadalo to jako běžná nehoda.“

„Asi nebyla.“

Vrzly dveře a do jizby strčil hlavu střapatý lékárníkův pomocník. Hlásil, že tělo zavražděného kupce je už v domě. Vstali a vydali se za ním. Svědomitě jim svítil na cestu loučí. Prošli temným mázhauzem, ale vedlejší komora, kde na stole ležel zavražděný kupec, byla osvětlená tuctem voskovic. Na tuhle práci Hypolit potřeboval dobře vidět.

Pečlivě tělo ohledal, pak si umyl ruce v měděné míse, v níž měl vodu s bylinami, které zabraňovaly šíření sněti, vředů a moru.

„Moc ti nepovím,“ pronesl bez jakéhokoli vzrušení. „Jen tohle je zajímavé. Podívej se na jeho ruce. Vidíš? Mučili ho, ale nikoli těsně před smrtí. Muselo se to stát už před několika dny. Ty rány se začaly hojit. Tady na hlavě má šrám, asi ho omráčili.“

„Také před několika dny?“

„Jistě. Čerstvé jsou jen ty rány na těle. Podle mne je způsobila dýka s úzkým ostřím. Řekl bych, že vrah použil takovou tu moderní zbraň, co se jí říká tulich. Ošklivá věc. Snadno pronikne mezi žebra hluboko do těla, a když nezasáhne srdce, prorazí plíce. Ve většině případů zabíjí zcela spolehlivě.“

„Ještě něco?“

„Na noze má čerstvé zranění od psa. Pokousal ho. Podle ran to musel být pořádný pes. V posledních dnech jedl Pelech velice málo. Nebo možná vůbec ne. Zbytek je na tobě, rychtáři. A nezapomeň, světská spravedlnost je vždycky lepší než ta, o které hovoří preláti! Hovoří, ale sami se jí neřídí. Buď sbohem!“

„Jen aby se jí řídili naši konšelé. I ty buď sbohem!“

II

Tu noc bylo mizerné počasí skoro v celé zemi. I v ulicích královského města Litoměřic bylo nepřívětivě. Protože město se rozkládalo na ostrohu těsně nad soutokem Ohře s Labem, byla tu mlha ještě hustší než v Praze. Byla vlhká, lepkavá a studila. Kdo nemusel, zůstal raději doma.

Purkmistr Hanke seděl u stolu na radnici a měl starostmi stažené čelo. Odpoledne dorazil do Litoměřic královský podkomoří pán z Hýzrlů a vyžádal si neodkladné slyšení. Hanke netušil, co může chtít. Zkušenost ho naučila, že královské úřady nikdy nepřinášejí dobré zprávy. Velikost potíží se však dala snížit dobrým pohoštěním a váčkem se stříbrňáky, podsunutým ve vhodnou chvíli. Nechal připravit obojí.

Naštvaně se ohlédl k oknu. Venku už byla tma a pán z Hýzrlů stále nikde. Čekal na něj už dobré tři hodiny. Měl hlad, protože z domova odešel před večeří a hospodyni poručil, aby na něj s jídlem nečekali. Došlo mu, že tu může sedět ještě kdovíjak dlouho. Jeden z konšelů totiž zjistil, že se královský podkomoří hned po příjezdu do města odebral do jednoho z domů pod biskupskou residencí, v němž se tajně provozoval luxusní nevěstinec.

Konečně vrzly dveře a do radničního sálu vešel vysoký muž v tmavém oděvu lemovaném krajkami. K opasku, který byl bohatě zdobený stříbrem, měl přivěšený rapír. Pán z Hýzrlů si potrpěl na vzhled šviháka.

Purkmistr Hanke urozeného hosta rychle a zdvořile uvítal a přivolal radničního sluhu, aby přinesl pohoštění. Královský podkomoří vypadal unaveně a působil nesoustředěným dojmem. Ale Hanke ho znal a věděl, že to je jen jeho maska. Pán z Hýzrlů nebyl žádný beránek.

„Nebudu vás dlouho zdržovat. Rychle vyřídíme, co mi ukládá náš panovník a můj úřad,“ vykládal trochu překotně podkomoří. „Ne, děkuji, jíst nebudu, jen se napiji vína. To litoměřické je nejlepší v celém království. Mám ve městě ještě nějaké řízení a ráno hned za svítání musím pokračovat dál. Inu, služba našemu království!“

Purkmistr Hanke se zamračil. Tenhle úvod se mu pranic nelíbil. Věděl však, že musí podobné řeči strpět, protože za pár týdnů se měla jako každý rok jmenovat nová městská rada a záleželo jen na královském podkomořím, zda ho znovu potvrdí jako purkmistra.

„Tentokrát jde o vážnou věc,“ vykládal důležitě pán z Hýzrlů. S mlasknutím dopil pohár a odmlčel se. Víno vonělo opukou a bylo skvělé. Teprve když mu radniční sluha pohár dolil, pokračoval: „Náš vznešený panovník žádá, abyste berni odvedli ještě před začátkem adventu.“

„To je ale v rozporu se zemskou tradicí,“ ohradil se ihned litoměřický purkmistr. „Berně se odvádí vždy po Vánocích.“

„Válčíme s Turky. Král potřebuje peníze, aby mohl hned po Vánocích vyslat do Uher vojsko.“

„Ale stejně… musím tu věc projednat s ostatními konšely.“

Nic nebylo ve vztazích mezi městským stavem a královským dvorem tak ožehavé jako peníze. V poslední době se zdálo, jako by většinu výdajů země měla hradit pouze města, urozené stavy se této povinnosti vždy dokázaly šikovně vyhnout.

„Projednat můžeš, ale schválit musíš,“ opáčil s hranou laskavostí pán z Hýzrlů. Pak jeho pohled ztvrdl a chladně dodal: „Jistě si chceš udržet svůj úřad i v příštím roce, pane purkmistře. Nemusím ti snad vysvětlovat, že náš panovník chce mít v čele svých měst pouze osoby oddané jeho věci. A záleží pouze na mém slovu, jak bude nová městská rada vypadat. Nuže?“

„Jsme vždy poslušni vůle našeho vznešeného krále,“ rozmrzele opakoval naučenou větu Hanke.

„Konšelům můžeš prozradit, že se požadavek našeho krále netýká jen Litoměřic, aby neměli pocit, že jim někdo ubližuje. V královské komoře jsme vybrali nejbohatší města, pro která nebude jistě problém složit berni dříve. Ráno odjíždím ve stejné věci do Mělníka a pak do Prahy. Dávám ti týden. Pak se vrátím a chci tu mít připravenu plnou truhlici, rozumíš?“

„Pokusím se.“

„To bych ti radil. Takže za týden se opět setkáme,“ upozornil chladně pán z Hýzrlů, dopil pohár, vstal a rychlým krokem sál opustil. Venku před radnicí na něj čekal jeho sluha Kuba se dvěma koňmi. Purkmistr nepochyboval, že se královský podkomoří vrací do hampejzu. Povzdechl si.

„Budete jíst alespoň vy?“ optal se zdvořile radniční sluha.

„Ztratil jsem chuť,“ zabručel Hanke a úřad opustil. Jenže záhy zjistil, že ani doma jeho dnešní trápení nekončí. Když kráčel kolem dveří své neteře Kristýny, zaslechl zevnitř tlumené vzdechy, které byly naprosto výmluvné. Stiskl kliku a chtěl otevřít, ale dveře byly zajištěné na závoru.

„Otevři, ty couro!“ zařval rudý zlostí a kopl do dveří. Za nimi se na okamžik rozhostilo ticho a pak se ozval hluk, jako by někdo spadl z lože na podlahu. Vzápětí začala vrzat prkna, po nichž kdosi zmateně pobíhal.

„Otevři,“ křičel Hanke téměř nepříčetný hněvem. Tasil dýku, couvl a vší silou se s rozběhem do dveří opřel. Byl to silný muž, po několika pokusech závora povolila a purkmistrovi se podařilo dveře vyvrátit. V otevřeném okně zahlédl už jen záda mladíka v tmavém plášti, který vyskakoval ven. Ložnice ležela v prvním patře a purkmistr se upřímně modlil, aby si ten lotr polámal všechny hnáty. Vrhl se k oknu, ale zjistil, že se tomu hanebníkovi nic nestalo, protože pružně utíkal temnou ulicí pryč.

Obrátil se k lůžku, kde seděla jeho neteř. Kristýna byla nahá, jen se halila do pokrývky. Černé vlasy měla rozpuštěné na záda a velice jí to slušelo. Došel k lůžku a vrazil jí dva pádné pohlavky.

„Ty helmrechtnice, to se ani trochu nestydíš?“

„Už tři ženichy jsi vyhnal, protože se ti nelíbili,“ opáčila vzpurně. „Nebudu žít jako jeptiška.“

„Co by tomu řekl můj nebohý bratr, kdyby viděl, jak se pod mou střechou chováš? Kdo to byl?“

„Toho neznáš.“

„Zato ty, jak vidno, ano. Jméno!“

„Už si nevzpomínám,“ opáčila Kristýna drze. Nebylo to poprvé, kdy ji strýc přistihl, ale nikdy v takhle choulostivé situaci. Díky purkmistrovskému úřadu trávil většinu času mimo svůj dům. Dívčini rodiče zemřeli už před mnoha lety, a protože Hanke neměl vlastní děti, vychovával ji jako svou. Možná proto ji tak rozmazloval. Hřešila na to. Jenže cítila, že tentokrát má strýc mimořádně špatnou náladu, a to nemuselo dopadnout dobře.

„Dávám ti na vybranou,“ upozornil Hanke chladně a postavil se do dveří. To bylo špatné znamení. Raději by vydržela ještě pár pohlavků nebo prutem na zadek. „Dokud mi neřekneš, kdo to byl, neopustíš svou komnatu. A na Vánoce nedostaneš prsten, který jsem ti slíbil.“

Kristýna rychle přehodnotila vzniklou situaci. Ostatně, nebyla svému milenci nic dlužná. Potěšila ho a on ji, ale trpět kvůli němu nemínila.

„Ale prsten mi dáš, pokud se přiznám?“ ujišťovala se.

Purkmistr Hanke rozmrzele přikývl. Měl ji rád jako vlastní dceru a ve svém úřadě musel neustále nad něčím přivírat oči. Bylo by pošetilé, pokud by to neudělal také doma.

„Jmenuje se Petr,“ oznámila Kristýna. „Je žákem jezuitské koleje.“

Ani v litoměřickém šenku U Zelené žáby nebyl ještě klid, jak to po setmění požadovalo nařízení městské rady. Šenk stál trochu stranou, přilepený k městským hradbám. Obklopovaly ho nízké domky drobných řemeslníků, nádeníků a biskupových služebníků, kteří dbali na městské vyhlášky stejně liknavě jako šenkýř. Nikdo si tu v noci na hluk nestěžoval, a rychtář se proto celkem rozumně čtvrti vyhýbal. Stahovala se sem pestrá společnost. Po setmění se dali v šenku nalézt opilci, rváči, hazardní hráči, nevěstky a studenti jezuitské koleje.

Navštěvovat litoměřické šenky měli sice zakázané, ale tady byl klid. Sem kontroly z koleje nechodívaly. Proto se sem studenti občas po setmění vypravili. Stálí hosté je nechávali na pokoji, a mnozí si dokonce vážili, že jsou ve společnosti tak učené. Jakýsi cizí forman napadl jednou studenta, který tu popíjel pivo. Tehdy ho ostatní hosté rukou společnou a nerozdílnou vyhodili a šenkýř mu doporučil, aby se jeho podniku raději vyhýbal. I on studenty chránil, navzdory tomu, že byli liknaví v placení svých útrat. Šenk U Zelené žáby měl vlastní zákony a byl světem sám pro sebe.

Stůl studentů jezuitské koleje stával v rohu u modrých kachlových kamen, kde bylo nejtepleji. „V celách, kde spáváme, je taková zima, že si alespoň tady trochu tepla zasloužíme,“ bránili se, pokud jim chtěl někdo jejich místa zabrat. Tohle místo mělo ještě jednu výhodu. Zvláště v zimě se poblíž kamen zdržovaly prodejné holky a laškovaly s budoucími preláty.

„Vidíte toho venkovana?“ řekl jeden ze studentů svým druhům. Jmenoval se Kryšpín, byl to nevysoký mládenec s jemnými rysy ve tváři, který nezkazil žádnou legraci. Na hlavě měl stejně jako ostatní studenti fialovou čapku podobnou biretu. Nenápadně ukazoval na rudolícího sedláka v dlouhém kožichu, který se posadil na lavici k vedlejšímu stolu. Téměř hned se k němu přisunul jeden z místních falešných hráčů. Podle nosu se mu přezdívalo Vokurka.

„Vsaďte se, že ho dostanou,“ pokračoval Kryšpín. „Nejdříve si k nim přisedne Vokurkův pomocník a bude se tvářit, že vůbec netuší, jak se kostky hrají. Vidíte,“ triumfoval, protože se stalo přesně to, co prorokoval.

„Taky nemáš co dělat?“ bodře oslovil Vokurka venkovana v kožichu.

„Co je ti do toho?“ zabručel nerudně muž. Rozepnul si šubu a objednal pivo.

„Já to nemyslel nijak zle,“ pokorně se omlouval Vokurka. „Jen mne napadlo, že bychom si mohli zkrátit chvíli kostkami.“

„Dobrý nápad,“ ozval se slušně oblečený muž s hubenou tváří, který vypadal jako ctihodný měšťan. Byl to Vokurkův pomocník, ale dělal, že se neznají. Tohle divadlo hrávali i před stálými hosty, kteří dobře věděli, jak to s oběma falešnými hráči je. Tady si však každý mohl dělat, co chce. Nikdo se na nic nevyptával.

„Jmenuji se Benda,“ vykládal rozšafně Vokurkům pomocník. „Třeba budu mít štěstí.“

„Kostky nehraju,“ opáčil venkovan a žíznivě se napil ječného ležáku.

Vokurka zatím vytáhl kostky a se svým pomocníkem začali hrát. Ten, který se představil jako Benda, vyhrál. „Vidíš,“ šťouchl loktem do venkovana. „Je to snadné. A vyhrál jsem celý stříbrňák.“ Popadl otlučený pohárek a dal se zase do hry. Venkovan je začal sledovat. Vokurka stále prohrával. Když ležely před jeho pomocníkem čtyři vyhrané groše, natáhl venkovan ruku a chtivě řekl: „Taky to zkusím.“ Bez řečí vytáhl z měšce ošoupaný stříbrňák a položil ho před sebe.

„Vsadím svou duši, že tuhle hru ten bambula v kožichu vyhraje,“ šeptl Kryšpín svým druhům.

„To se ví, že vyhraje,“ potvrdil jeho soused. „Nechají ho chvíli vyhrávat a pak ho oberou o všechno.“

Vesničan vyhrál rychle za sebou tři groše. Pak k jejich stolu přistoupil šenkýř. Kryšpín jen významně povytáhl obočí. I tohle znali.

„Odpusťte,“ začal se šenkýř hráčům omlouvat. „Ale hazardní hry jsou zakázané.“

„Snad nám nechceš zkazit nevinnou zábavu. Jaký hazard? Hrajeme jen pro radost, že je to tak?“ obrátil se Vokurka na chlapy kolem. Všichni souhlasně přikyvovali.

„Já vám zábavu kazit nebudu,“ omlouval se pokorně šenkýř, „ale tady jste příliš na očích. Pokud by přišel rychtář, potrestá mne. Jestli chcete, přesuňte se dozadu za výčep. Je tam malý stolek, tam budete mít klid.“

„Já nevím,“ váhal venkovan. „Budu už muset jít.“

„Teď, když vyhráváš?“ podivil se Vokurka.

„Štěstí se musí jít naproti,“ přizvukoval jeho druh.

Chvíli se dohadovali, pak se všichni tři zvedli a zamířili k malému stolku na opačné straně jizby.

„A je to,“ přikývl Kryšpín. „Pořád stejná písnička. Divím se, že to těm lotrům vždycky tak snadno vyjde.“

„Rozum vesničanů toliko bystrosti hovad na pastvě se podobá,“ ocitoval oblíbenou satiru student, který seděl na kraji stolu. Na klín si posadil jednu z holek, která žadonila, aby jí dal napít ze svého džbánku.

Řeč se pak celkem logicky stočila na půvaby litoměřických panen. Ale ještě než se hovor pořádně rozproudil, otevřely se dveře a do šenku vstoupil jejich druh Petr. Byl zadýchaný, plášť měl sepnutý nakřivo a chyběla mu čapka.

„Co tak brzy?“ popichovali ho, když se vmáčkl na lavici mezi ně. Všichni věděli, že si sjednal schůzku s jakousi dívkou. Jméno však odmítal prozradit.

„Dejte mi pokoj,“ mávl Petr rukou. Byl to hezký urostlý mládenec se světlými kudrnatými vlasy a s něžnýma modrýma očima. Působil mužně, ale přece měl ve svém výrazu cosi z ostychu nezkušených mladíků. I když to bylo jen zdání, právě to přitahovalo ženy, které na něm mohly oči nechat. Ale Petr měl své zásady. Měl slabost jen pro dívky počestné. Prodejné holky z šenku usilovaly o jeho přízeň marně.

„Snad tě neodmítla?“ popichovala ho pihatá zrzka. „To já bych byla štědřejší.“

„Mám průšvih,“ vykládal Petr svým druhům. Zrzky si vůbec nevšímal. „Přistihl nás její strýc. Musel jsem utéct.“

„Poznal tě?“

„Moje jméno se určitě dozví.“

„Třeba to nechá být,“ konejšil ho Kryšpín. „Pokud by tě na radnici obvinil, bude mít jeho rodina ostudu. A to si určitě rozmyslí.“

„Žalovat nemusí. Já byl s neteří našeho purkmistra,“ přiznal se Petr mrzutě.

„A sakra!“ ozvalo se z několika úst.

Studenti chvatně dopili. Bylo jasné, že se musí urychleně vrátit do koleje. Zaplatili a zamířili ke dveřím. Petrovi však šenkýř zastoupil cestu. Měl vždycky ve zvyku své hosty nenápadně poslouchat.

„Nepospíchej, mládenče!“ řekl přísně. „Jak to tak vypadá, budeš muset Litoměřice opustit. Zaplať!“

„Momentálně nemám ani vindru.“

„Varuji tě! Dlužíš mi hromadu peněz. Už skoro měsíc tu piješ na můj účet. Jsem dobrák, ty to víš. Ale pokud mne chce někdo podvést, neznám bratra!“

„Ještě nikam neutíkám,“ bránil se Petr.

„Ať už to dopadne jakkoli, do týdne chci zpátky své peníze. Dělá to dvaačtyřicet grošů. I s úroky. Pokud ty peníze neseženeš, mí přátelé si tě najdou. Neplatit dluhy je smrtelný hřích. Za každý groš, který mi dlužíš, ti přerazí jedno žebro. Tak si to pamatuj!“

„Tolik žeber nemám,“ odsekl Petr nakvašeně.

„Ale máš zuby, prsty a taky to, kvůli čemu tě mají litoměřické holky rády. Nemrač se, na světě musí být pořádek!“

Petr přikývl a vyběhl do tmy. Dohnal své druhy. Šli mlčky, jako by se jeho starosti přenesly i na ně. Přelezli zeď zahrady na obvyklém místě, neboť tady byla poškozená. Proplížili se tmou mezi keři a otevřeným oknem vlezli do ložnice. Záhy se ukázalo, že ostražitost byla na místě. Sotva ulehli, ozvaly se na chodbě kroky. Do ložnice vklouzl stařičký Mistr Odonatus, který je vzdělával v rétorice a filozofii. V ruce držel malou lampičku. Zamířil k Petrovu lůžku.

„Chlapče, tys tomu dal,“ řekl káravě. „Purkmistr Hanke je právě u našeho rektora.“

„K čertu, ten si pospíšil.“

„Nezvětšuj míru svých vin. I klení je hřích. Rychle si sbal, musíš zmizet.“

„Kvůli jedné holce?“

„Víš sám, že nebyla jen jedna. Ty ostatní by ti rektor prominul, protože nežijí v purkmistrově domě. Ale tuhle ne! Kam jen jsi dal rozum?“

„Ona si začala…“

„Jeho Magnificence rektor tě vyloučila ze všech škol našeho řádu. Zařídí, aby tě nikde v zemi nepřijali. Podle jeho názoru nejsi hoden stát se knězem. Teď právě jedná s purkmistrem Hankem o tom, že tě zítra biřicové odvedou na pranýř. Ztratil jsi ochranu svaté církve. Zcizoložil jsi a budeš všem pro výstrahu potrestán.“

„Je nějaká naděje, že by mi rektor odpustil?“

„Není. Žehnám ti, aby ses polepšil. Nejsi v jádru zlý. Snad ti tohle bude poučením. Neztrácej zbytečně čas. Hlavní vchod hlídá fortnýř, ven tě nepustí. To přikázal náš ctihodný rektor. Odejít musíš zahradou a přes zeď.“

„Nevím, o čem mluvíte, Mistře Odonate,“ začal protestovat Petr. Stařičký jezuita však jen mávl rukou a dobromyslně upozornil: „Myslíš, že o vaší tajné cestě tou dírou ve zdi nevím? Buď sbohem!“

Petr stařičkého učitele poslechl. Ráno, hned jak se otevřely brány, Litoměřice opustil. U brány na něj čekal šenkýř od Zelené žáby.

„Copak jsem to neříkal? Utíkáš. Ale pamatuj, do týdne!“ upozornil výhrůžně a pak ustoupil, aby Petr mohl pokračovat v cestě.

Table of Contents

Tiráž

I

II