Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

prof. PhDr. Jozef Výrost, DrSc., PhDr. Ivan Slaměník, CSc., prof. PhDr. Eva Sollárová, CSc. (Eds.)

SOCIÁLNÍ PSYCHOLOGIE

Teorie, metody, aplikace

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 7257. publikaci

Recenzovali

doc. PhDr. Eva Letovancová, PhD.

doc. PhDr. Iva Poláčková Šolcová, PhD.

Kapitoly:

oddíl A – 3, 4, 6, 7, 9, 11, 13, 15, 17, 18

oddíl B – 2, 3, 6, 8, 10, 11, 12, 13, 14

oddíl C – 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 11, 13, 14, 15, 16, 20, 22, 23, 24, 25

ze slovenštiny přeložil PhDr. Ivan Slaměník, CSc.

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Milan Vokál

Formát ePub Milan Vokál

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 760

Vydání 1., 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2019

ISBN 978-80-271-2998-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-2997-3 (pdf)

ISBN 978-80-247-5775-9 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Sociální psychologie : teorie, metody, aplikace / Jozef Výrost, Ivan Slaměník, Eva Sollárová (eds.). --

Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2019. -- 759 stran. -- (Psyché)

Anglické resumé

Částečně přeloženo ze slovenštiny. -- Obsahuje bibliografie a rejstříky

ISBN 978-80-247-5775-9 (vázáno)

* 316.6 * (048.8:082)

– sociální psychologie

– kolektivní monografie

316.4/.7 - Sociální interakce. Sociální komunikace [18]

Seznam spoluautorů:

prof. PhDr. Viera Bačová, DrSc., Ústav experimentálnej psychológie Centra spoločenských a psychologických vied SAV Bratislava

Mgr. Katarína Baňasová, PhD., Fakulta sociálnych vied a zdravotníctva UKF Nitra

doc. PhDr. František Baumgartner, CSc., Filozofická fakulta OU Ostrava

Mgr. Lukas Blinka, PhD., Fakulta sociálních studií MU Brno

doc. PhDr. Božena Buchtová, CSc., Ekonomicko-správní fakulta MU Brno

PhDr. Ing. Marek Dobeš, PhD., Spoločenskovedný ústav Centra spoločenských a psychologických vied SAV Košice

Mgr. Denisa Fedáková, PhD., Spoločenskovedný ústav Centra spoločenských a psychologických vied SAV Košice

doc. PhDr. Miroslav Frankovský, CSc., Fakulta manažmentu PU Prešov

doc. Mgr. Sylvie Graf, PhD., Psychologický ústav AV ČR Brno

doc. PhDr. Júlia Halamová, CSc., Fakulta sociálnych a ekonomických vied UK Bratislava

PhDr. Daniela Haubertová, Krizové centrum Jihlava

Mgr. Daniela Husovská, PhD., Centrum špeciálno-pedagogického poradenstva Košice

Mgr. Lucia Ištoňová, PhD., Spoločenskovedný ústav Centra spoločenských a psychologických vied SAV Košice

prof. PhDr. Jaromír Janoušek, DrSc., Filozofická fakulta UK Praha (†)

Mgr. Iveta Jeleňová, PhD., Fakulta verejnej správy UPJŠ Košice

Mgr. Michal Kentoš, PhD., Spoločenskovedný ústav Centra spoločenských a psychologických vied SAV Košice

prof. PhDr. Ladislav Lovaš, CSc., Filozofická fakulta UPJŠ Košice

PhDr. Josef Lukas, PhD., Pedagogická fakulta MU Brno

prof. PhDr. Petr Macek, CSc., Fakulta sociálních studií MU Brno

doc. PhDr. Margita Mesárošová, CSc., Filozofická fakulta UPJŠ Košice

prof. PhDr. Ol’ga Orosová, CSc., Filozofická fakulta UPJŠ Košice

Mgr. Radka Petrvalská, PhD., Hotelová akadémia Košice

prof. PhDr. Jana Plichtová, CSc., Fakulta sociálnych a ekonomických vied UK Bratislava

Mgr. Lucia Pružinská, Sozial- und Rückkehrberatung, Caritas-Wien

PhDr. Ivan Slaměník, CSc., Fakulta sociálnych vied a  zdravotníctva UKF Nitra

prof. PhDr. Tomáš Sollár, PhD., Fakulta sociálnych vied a zdravotníctva UKF Nitra

prof. PhDr. Eva Sollárová, CSc., Pedagogická fakulta UMB Banská Bystrica

prof. PhDr. Mojmír Svoboda, CSc., Filozofická fakulta MU Brno

prof. PhDr. David Šmahel, PhD., Fakulta sociálních studií MU Brno

Mgr. Martina Šmahelová, Fakulta sociálních studií MU Brno

Mgr. Jana Turzáková, PhD., Fakulta sociálnych vied a zdravotníctva UKF Nitra

prof. PhDr. Tomáš Urbánek, CSc., Psychologický ústav AV ČR Brno

doc. PhDr. Zdeněk Vojtíšek, ThD., Husitská teologická fakulta UK Praha

prof. PhDr. Jozef Výrost, DrSc., Spoločenskovedný ústav Centra spoločenských a psychologických vied SAV Košice

PhDr. Alena Zel’ová, CSc., Katedra inženierskej pedagogiky TU Košice (†)

Předmluva

Sociální psychologie během svého více než sto let trvajícího vývoje prošla různými proměnami, ale přesto nashromáždila obrovské množství poznatků. Její počátek vzešel z ryze praktických sociálních problémů (jak zvládat dav), prošla obdobím úsilí o zvýšení vědeckého charakteru (např. vyvinutím metod k měření postojů) a jistého akademismu (později kritizovaného) až po neobyčejně široké uplatnění při řešení sociálních problémů. To je také jeden z důvodů, proč se obtížně stanovují hranice sociální psychologie. Proměny společností v důsledku politických, ekonomických, vojenských a jiných změn a strategií přinášejí zcela nové problémy, se kterými se lidé musejí vyrovnat. Sociální psychologie tradičně rozvíjená v Evropě a ve Spojených státech je v posledních desetiletích obohacována o prudký nárůst výzkumů v Asii a Jižní Americe, což jednak staví stávající poznatky do nového světla díky snadné realizovatelnosti mezikulturních srovnání, jednak přibližuje často zcela odlišné sociální problémy. S jistotou můžeme konstatovat, že přes složitost svého vývoje se sociální psychologie stala základní psychologickou disciplínou, ale navíc se uplatňuje v řadě více či méně blízkých vědních oborů, jako je pedagogika, ekonomie, politologie, právo aj., a přesahuje je.

Obrovský nárůst poznatků v oblasti teorie, metodologie i aplikací sociální psychologie vede k tomu, že se jen stěží „vměstnají“ do jednotlivých samostatných publikací, nehledě k tomu, že o každém dílčím tématu pojednávají víceré monografie. Naším editorským záměrem bylo v jedné publikaci přiblížit sociální psychologii jako celek, sestavený ze zásadních témat podstatných pro porozumění tomu, co sociální psychologie je.

První část věnovaná teorii navazuje na naše předchozí práce (Výrost, Slaměník, 1997, 2008). Rozvíjení teorie je dáno jednak dobovými událostmi a potřebou jejich objasnění (např. prosociální chování), jednak vývojem v psychologii samé (např. vliv kognitivistické psychologie na konstituování tématu sociálního poznávání). Typický je pak intenzivní zájem o řešení těchto otázek v určitém období, který později zákonitě klesá s rozšiřujícím se poznáním a přesouvá se k jiným tématům, avšak získané poznatky zůstávají trvalou součástí sociální psychologie. To neznamená, že by jednou popsané teoretické principy nezůstaly otevřené dalšímu zkoumání; v tomto smyslu jsme provedli úpravy a doplnění kapitol předchozího vydání.

Druhá část publikace se zaměřuje na metody sociální psychologie. Jako každý vědní obor a jeho disciplíny i sociální psychologie používá základní metody sběru dat (pozorování, dotazování, experiment, analýza produktů), na jejichž specifická užití poukazují příslušné kapitoly. Z těchto metod má v sociální psychologii výjimečné postavení experiment, přesněji řečeno laboratorní experiment, který dlouhou dobu dominoval výzkumům v USA. Přinesl mnoho jinak obtížně získatelných poznatků, které však zároveň vyvolávaly otázky přenositelnosti do reálného sociálního života. Realizace těchto experimentů s sebou nesla mnohdy sporné etické momenty (např. Milgramovy pokusy s poslušností, Zimbardovy pokusy s deindividuací aj.). Proto v druhé polovině 20. století zesílil požadavek na realizaci terénních experimentů, které věrohodněji ověřují a vysvětlují kauzální vztahy mezi podmínkami determinujícími výskyt a průběh sociálních fenoménů. Sociální psychologie vyvinula (spolu se sociologií) a používá vlastní metody, jako je například měření postojů či sociometrie. Nověji se rozvíjejí a prosazují metody sociální neurovědy, jež jsou založené – oproti tradičním metodám – na odlišných principech. Je velkou výzvou pro budoucnost hledat nové metody, které by umožňovaly přesnější zkoumání stávajících, ale i nově vznikajících sociálních fenoménů.

Třetí část je věnovaná aplikacím sociální psychologie. Do jisté míry navazuje na předchozí tři díly aplikované sociální psychologie (Výrost, Slaměník, 1998, 2001; Komárková, Slaměník, Výrost, 2001), ale zároveň dává čtenáři možnost sledovat vyústění části teorie a metody do řešení problémů v mnoha oblastech sociálního života. Aplikovaná sociální psychologie představuje nejbouřlivěji se rozvíjející oblast této psychologické disciplíny, nejvíce posouvá její hranice, což zároveň svědčí o tom, že teorie „nevisí ve vzduchoprázdnu“, že je efektivně využitelná pro intervence při tíživých problémech člověka v sociálním světě. Ve dvaceti pěti kapitolách, rozdělených do částí Východiska a zdroje aplikované sociální psychologie, Člověk a sociální instituce a Člověk v sociálním světě, jsou prezentovány možnosti a výsledky využití teoretických poznatků i metodologických postupů v situacích každodenních i méně často se vyskytujících.

I přes poměrně značný rozsah nemůže být kniha vyčerpávající zařazením témat ani jejich zpracováním. Naším záměrem bylo volit témata podstatná, nosná, aby si čtenář udělal představu o tom, čemu se věnuje a čím se zabývá sociální psychologie, a nalezl odkazy pro případné další studium. Pokud studium této knihy vzbudí zájem o hlubší poznání sociální psychologie, budeme velmi potěšeni.

Koncepce této knihy, na rozdíl od našich předchozích učebnic, se posunula ke kolektivní vědecké monografii. Spoluautoři – v tradici česko-slovenské spolupráce – jsou v daných tématech výzkumně činní, mnozí se jim věnují dlouhodobě, je to jejich specifické profesní zaměření. Chtěli bychom všem poděkovat, že přijali nabídku a rozhodli se spolupodílet na této publikaci. Struktura kapitol byla stanovena, ale přitom jsme se snažili zachovat osobitost projevu každého spoluautora.

Nakladatelství Grada Publishing patří poděkování za vstřícnost při přijetí návrhu takto široce koncipované knihy i za náročnou přípravu rukopisu do tisku.

Recenzování práce se ujaly doc. PhDr. Eva Letovancová, PhD., a doc. PhDr. Iva Poláčková Šolcová, PhD. Oběma patří velké poděkování především za trpělivost při posuzování rozsáhlého textu a četné připomínky a náměty pro definitivní úpravu rukopisu.

Iniciátor dávné česko-slovenské spolupráce v sociální psychologii, prof. PhDr. Jaromír Janoušek, DrSc., pro mnohé z nás nezapomenutelný učitel, kolega a přítel ochotný kdykoli nezištně pomoci, se vydání této knihy, na které se rovněž autorsky podílí, nedožil. Věnujeme tuto publikaci jeho památce.

Slušovice, 25. ledna 2018

Jozef Výrost, Ivan Slaměník, Eva Sollárová

ODDÍL A

TEORIE SOCIÁLNÍ PSYCHOLOGIE

Část I.

Předmět a historie sociální psychologie

1.Předmět a místo sociální psychologie v systému věd

Jozef Výrost, Ivan Slaměník

Každý vědní obor a každá vědní disciplína, chce-li si nárokovat právo na svou existenci, musí definovat svůj předmět a metodu. Sociální psychologie za přibližně sto let svého trvání prošla bouřlivým vývojem. V jisté míře „kopírovala“ vývoj psychologie jako takové, ale coby typická hraniční disciplína byla vystavena také vlivům jiných vědních oborů, zejména sociologie. Tyto vlivy nemohly zůstat bez odezvy na proměny v pojetí sociální psychologie. Nejenže se měnil předmět a metoda, ale v důsledku tlaku na praktickou využitelnost sociálněpsychologických poznatků docházelo k neustálému rozšiřování „záběru“ či posouvání hranic sociální psychologie.

Na počátku vcelku jasné a zřetelně definované pojetí sociální psychologie se postupem času stávalo méně jasné, neostré, mlhavé, až paradoxně vyústilo do stavu, kdy se nepochybuje o existenci této psychologické disciplíny, ale její vymezení chybí, jako by se spoléhalo na to, že přece každý jen trochu zasvěcený odborník ví, co je sociální psychologie, a netřeba to vysvětlovat. Nenárokujeme si předložit vlastní řešení této dlouhodobě obcházené a nanejvýš sporadicky diskutované otázky (ve smyslu vyústění v definici), ale chceme v této kapitole z hlediska předmětu a metody připomenout zlomové okamžiky jejího vývoje a pokusit se analýzou některých faktů přiblížit, co dnes představuje sociální psychologie.

1.1Milníky na cestě ke konstituování sociální psychologie

Věda a její jednotlivé vědní disciplíny, ať se tváří jakkoli neosobně a racionálně, mají také rády své milníky a jubilea. V sociální psychologii se za dobu jejího vzniku tradičně považoval rok 1908, tedy rok vydání, nezávisle na sobě, dvou učebnic sociální psychologie (McDougall, 1908; Ross, 1908). Zatímco první z autorů tvrdil, že každé sociální chování lze odvodit z vrozených tendencí – instinktů, druhý za ideu zásadního významu považoval skutečnost, že lidé jsou silně ovlivněni jinými lidmi i tehdy, když „jiní“ nejsou fyzicky přítomní.

Za příznačné pro „descartesovskou“ atmosféru v sociální psychologii lze chápat úvahu autorů kanadské učebnice sociální psychologie (Alcock, Carment, Sadava, 2001, s. 4), že se jim to zdá tak trochu jako projev severoamerického etnocentrismu, protože první známou knihou věnovanou sociální psychologii, s uvedením označení disciplíny v názvu, byla práce A. Vierkandta z roku 1896 s názvem Naturvolker und Kulturvorker: Ein Beitrag zur Sozialpsychologie. Dříve byly vydané i další práce, například Baldwinova kniha Social and ethical interpretations of mental development: A study in social psychology z roku 1897, Tardeho práce Études de psychologie sociale z roku 1898, Elwoodova publikace Some prolegomena to social psychology z roku 1899 anebo Tokutaniho učebnice sociální psychologie, publikovaná v Japonsku v roce 1906.

Doplňme – s jistým pocitem hrdosti – tyto kanadské autory o fakt, že Gustav Adolf Lindner (po matce Čech, po otci Němec) publikoval v roce 1871 ve Vídni práci Myšlenky k psychologii společnosti jako základ společenské vědy, jejíž druhá část je nazvána Společnost jako bytost představující. Základy sociální psychologie, v níž brilantně načrtl koncepci disciplíny, která se zrodila až o mnoho let později. Lindner sice vychází z Herbartovy koncepce, která přirovnává chování člověka ve společnosti k chování představ ve vědomí (tj. že lidé se vzájemně ovlivňují stejně jako představy ve vědomí), ale tento jistý fyzikalismus Herbartova výkladu překonává. Za úkol (a předmět) sociální psychologie považuje na jedné straně (v duchu Herbarta) popis a výklad jevů, jež závisejí na psychickém vzájemném působení jedinců (a v roce 1924 Floyd Allport de facto takto definoval předmět sociální psychologie), ale zároveň načrtl (a považuje za další úkol) výklad vztahu jedince a společnosti, když konstatuje, že z vědomí členů společnosti se tvoří vědomí společenské a že společnost mimo jedince není ničím. Lindner se tak dotkl jedné z fundamentálních otázek sociální psychologie, kterou se snažila řešit sociologie (např. É. Durkheim) i psychologie (např. G. H. Mead, H. Wallon, L. S. Vygotskij).

Rychlými kroky se přiblížilo století existence tohoto vědního oboru, což mnohé vedlo k úvahám o cestách, které byly překonané, a k úvahám o pronikavých výsledcích, kterých bylo dosaženo. V takových chvílích se obvykle připomínají dvě základní skutečnosti: a) příbuznost dané disciplíny s (v nějakém smyslu) podobnými v určité oblasti věd; b) rozdíly oproti jiným disciplínám, které ji opravňují k samostatné existenci a slouží zároveň k její sebeindentifikaci. Lze si tedy oprávněně položit otázku (alespoň v kapitole o předmětu sociální psychologie), jak vypadá odpověď na uvedená dvě témata v případě této vědní disciplíny.

1.2„Rodiče“, „sourozenci“ a „děti“ sociální psychologie

Sociální psychologie vznikla jako typická hraniční disciplína – na pomezí psychologie a sociologie. Do vínku dostala úlohu pojítka mezi strukturou osobnosti (reprezentovanou substrukturami kognitivních, emocionálně motivačních a volně regulačních funkcí) a strukturou sociální reality (reprezentovanou substrukturami sociálních procesů, sociálních vztahů a sociálních institucí). Není náhoda, že W. I. Thomas a F. Znaniecki (1918), osoby v sociologii i psychologii mimořádně vážené, tuto úlohu sociální psychologie povýšili na klíč k definování jejího předmětu. Z historie je známé, že jejich řešení přineslo do této vědní disciplíny pojem postoj jako dominantní ohraničení výzkumu i vymezení předmětu (podrobněji viz kap. A7).

Funkce pojítka v rozmanitých obdobích a v složitých peripetiích vývoje této disciplíny vždy hrála podstatnou úlohu. Upřímně to přiznávají oba mateřské obory (sociologie i psychologie) a její představitelé. Jak to však v takových situacích bývá (a naše nejnovější historie česko-slovenských vztahů to potvrzuje), z původního pojítka se snadno může za jistých okolností stát rozdělovník a vice versa. Při důsledném hodnocení několik desetiletí trvajícího spolužití těchto oborů lze dojít k závěru, že v konečném důsledku byly vztahy pro všechny zainteresované strany produktivní. Díky fungujícímu principu rivality byly také mimořádně stimulující a vlivem kritického „pohledu okolí“ (tj. dalších, sofistikovanějších a vyspělejší metodologií vybavených oborů) i víceméně kooperativní.

Jako příklad pro toto tvrzení můžeme uvést, že v sociální psychologii lze dosud zaznamenat přítomnost dvou linií – psychologizující i sociologizující. Sociální psychologové jsou i dnes osoby, které mají za sebou vysokoškolskou přípravu psychologickou nebo sociologickou. Pro ilustraci stavu věcí uvedeme citát z předmluvy J. Delamara k publikaci Handbook of social psychology (2003, s. X): „Sociální psychologie je hlavní podoblastí (subfield) sociologie. Hlavní (principal) časopis v této oblasti Social Psychology Quartely, původně nazývaný Sociometry, byl založen v roce 1937 a je jedním z šesti časopisů publikovaných Americkou sociologickou asociací. Sociologové sdílejí tuto oblast s psychology. To vedlo k odlišným náhledům na vztah mezi psychologickou a sociologickou sociální psychologií.“

Další podstatnou charakteristikou napomáhající poodhalit tvář, respektive současnou podobu vědní disciplíny, je zařazování sociální psychologie do struktury psychologických disciplín (např. Jones, 1998). Využívajíce trochu esejisticky znějící název této části, staly se „vlastními sourozenci“ sociální psychologie v průběhu jejího vývoje psychologické disciplíny, zejména psychologie vývojová a kognitivní, psychologie osobnosti, psychologická metodologie a psychometrika. Odpověď na otázku, proč je tomu tak i dnes, by mohla být, že je to dáno tradicemi. Zněla by však jistě eufemisticky. Pokusme se tedy krátce zamyslet nad příčinami toho stavu.

1.Zejména v prvním období rozvoje disciplíny (máme tu na mysli období meziválečné) se výzkum v sociální psychologii opíral především o silné stránky psychologické instrumentace (měření, experimentování, metody statistické analýzy vhodné pro malé výběry). Důvody byly přesně tytéž, jaké se uplatnily při vzniku psychologie jako vědy, tj. získat punc exaktnosti, vědeckosti, což bylo obzvláště významné při porovnávání se stavem poznání a stylem práce v oblasti přírodních a medicínských věd. Skutečnost, že se sociální psychologie přece jen v porovnání s ostatními „čistě“ psychologickými disciplínami pohybovala v relativně specifickém prostředí, přinesla svůj vklad i do rozvoje psychologické metodologie. Alespoň jeden příklad za mnohé: v polovině dvacátých let minulého století L. L. Thurstone vyvinul intervalové škály k měření postojů, po nichž zakrátko následovaly další (sumační a kumulativní). Důsledkem bylo, že vedle oblasti psychofyziky a konstrukce testů se studium postojů stalo výstavní oblastí uplatnění měření v psychologii.

2.Silné stránky sociologie při studiu sociálního makroprostředí (sociální struktury, sociální mobility) nabízely zejména v tomto počátečním období jisté vodítko pro přístup k sociální realitě. Takzvaný mikro-pohled psychologie však poskytoval efektivnější startovací rampu pro řešení výzkumných a posléze i praktických problémů „in situ“, tedy ve smyslu „tady a teď“. Jako důkaz produktivnosti tohoto postupu můžeme z historie psychologie uvést známý příklad Hawthornských studií Eltona Maye ve firmě Western Electric Company. Odhalení efektu „sociálních faktorů“ (resp. human factors) při řešení praktických úloh výrobní sféry, ve smyslu zvýšení produktivity práce, představovalo kromě v praxi využitelných důsledků nesporně významný stimul také pro další rozvoj výzkumu. Jen pro porovnání lze uvést, že tato zjištění měla pravděpodobně větší přínos než další analýzy faktorů fluktuace, které představovaly doménu praktického vstupu sociologie do této oblasti o dvacet až třicet let později. Pro zachování objektivity těchto historických reminiscencí je však třeba uvést, že odhalení potenciálu psychologických předpokladů pracovníka má praktický smysl tam, kde rozhodující rezervy, tj. kvalifikační předpoklady, organizace a řízení, jsou už v podstatě vyčerpané. A to zdaleka nebyl v daném období případ ostatního (kromě nejprůmyslovějších odvětví USA) světa.

3.Konečně, v rámci našich úvah možná „nejvíce tržní“ argument souvisel s reálnými možnostmi dvou, pro budoucí osud sociální psychologie klíčových, vědních oborů. Nejenže na jednoho sociologa v tomto období připadaly desítky psychologů, ale vlastní produkty jejich práce realizované na příslušném segmentu trhu výrazně vyznívaly v prospěch psychologie. A když k tomu přičteme stále aktuální postoj sociologické univerzitní obce, která někdy jen zdráhavě projevuje zájem o sociální psychologii (a odsuzuje ji ve smyslu psychologizující sociologie) jako o vlastní disciplínu, jako tělo svého těla, výsledek je zřejmý. Lze však vyjádřit jistou míru optimismu, že tato situace nemusí být trvalá. Vždyť určitě se dá považovat za pochopitelné, že disciplíny v oblasti sociálních a behaviorálních věd musely přinést jisté oběti na oltář vlastního sebeurčení. Psychologie stejně jako sociologie (podobně např. etnografie ve vztahu k historii, literární věda ve vztahu k jazykovědě a naopak) musely v uplynulém období povýšit všechno to, co je odlišuje, nad to, co je může spojovat, aby obhájily oprávněnost vlastní existence. V mnoha našich současnících však přežívá silný pocit, že toto období je už za námi. Že umělé zdi, jejichž účel byl zřejmý (nikoli zdi ideologické, ale přísně odborně existenční), nejsou tak vysoké. A že společně můžeme být silnější, přesvědčivější a pravdivější (bez ohrožení puristicky chápané čistoty „vlastní kapličky“), než jsme byli doposud.

Odpověď na otázku, kdo jsou „děti“ sociální psychologie, rovněž není jednoduchá. Dost dlouho byla sociální psychologie řazena do skupiny takzvaných speciálních, nikoli základních psychologických disciplín. V dějinách psychologie bylo určité období, kdy se zpochybňovala potřeba sociální psychologie jako zvláštní disciplíny s tím, že vlastně celá psychologie je svou podstatou „sociální“. P. G. Zimbardo (1992) uvádí, že sociální psychologie byla v psychologické statusové hierarchii dlouho v podřízeném postavení. Až v posledních dvou třech desetiletích se sociální psychologie zařazuje mezi základní psychologické disciplíny. Proč o tom mluvíme v této souvislosti? Protože sociální psychologie má dosud spíše charakter akademické, silně výzkumně orientované disciplíny, na první pohled jakoby bez přímého styku s hlavními oblastmi aplikace psychologického poznání v praxi. Ale skutečně jen na první pohled. Pokud se podíváme podrobněji, má sociální psychologie vklad přinejmenším do tří hlavních oblastí aplikace: zdravotnictví, školství a ekonomické praxe.

Ve všech třech oblastech lze tento příspěvek zaznamenat při bilanci používání diagnostických nástrojů. Pokud jde o klinickou a poradenskou praxi, podstatná část terapeutických a psychokorektivních postupů, stejně jako sociálněpsychologických výcviků, se opírá o poznání získané v rámci rozvoje této disciplíny. V ekonomické praxi se tento pohled rozšiřuje o zákonitosti fungování sociálních institucí a organizací, o poznávání trhu, optimalizaci efektu reklamy, spotřebitelské chování, otázky řízení, personalistiky atd. Proto jako „děti“, jejichž spolurodiči je sociální psychologie, můžeme nazvat mnohé aplikované psychologické disciplíny. Podle analýz American Psychological Association existuje přibližně šedesát samostatných psychologických disciplín, z nichž asi tři čtvrtiny jsou aplikované (Rosenzweig, 1984). U většiny z nich lze vidět vliv více základních, speciálních i aplikovaných psychologických disciplín. Jen zřídka v tomto seznamu chybí sociální psychologie.

1.3Vývojová období a vývojové úlohy sociální psychologie

Existuje více alternativ rozlišujících základní etapy dosavadního rozvoje sociální psychologie. Je to spíše věc kolegů zabývajících se historií sociální psychologie, aby přispěli k řešení tohoto problému. Základní vývojová období se však v zásadě vymezit dají: první od vzniku sociální psychologie do konce 2. světové války, druhé do konce šedesátých let, tj. krize v sociální psychologii, a konečně třetí od začátku sedmdesátých let 20. století po současnost.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

ODDÍL A

TEORIE SOCIÁLNÍ PSYCHOLOGIE

Část I.

Předmět a historie sociální psychologie

1. Předmět a místo sociální psychologie v systému věd

1.1 Milníky na cestě ke konstituování sociální psychologie

1.2„Rodiče“, „sourozenci“ a „děti“ sociální psychologie

1.3 Vývojová období a vývojové úlohy sociální psychologie

2. Historie sociální psychologie

3. Socializace

3.2 Kultura, společnost a osobnost

3.3 Sociální učení

3.5 Činitelé socializace

4. Sociální psychologie osobnosti

4.4 Problém struktury osobnosti

5. Sebereflexe a vztah k sobě samému (self)

5.1 Specifičnost jáské zkušenosti

5.2 Já jako subjekt činnosti, poznávání a prožívání

5.3 Já jako objekt vlastní reflexe

5.4 Kognitivní složka sebesystému – sebepojetí

5.5 Emocionální složka sebesystému – sebehodnocení a celkový vztah k sobě

5.6 Konativní složka sebesystému – seberegulace

6. Identita v sociální psychologii

6.1 Identita – definice, přístupy, zkoumání

6.2 Teorie a zkoumání identity v psychologických směrech

7. Postoje, jejich utváření a změna

7.2 Stručný nárys vývoje oblasti výzkumu postojů

7.4 Změna postojů

8. Sociální motivace

8.3 Společenská determinace a společenské působení lidské motivace

9. Problematika rodu v psychologii – sociální psychologie ženy a muže

9.1 Tradiční přístupy ke zkoumání žen a mužů v psychologii

9.2 Výsledky hlavního proudu psychologického zkoumání žen a mužů

9.3 Psychologie rodu

10. Sociální poznávání

10.2 Meziosobní percepce

10.3 Atribuční procesy

10.4 Sociální schémata: organizování dojmů

11. Sociální inteligence, sociální kompetence

11.1 Sociální inteligence

11.2 Sociální kompetence

12. Sociální komunikace

13. Osobní vztahy

14. Afiliace, atraktivita, láska

14.1 Afiliace

14.2 Atraktivita

14.3 Láska

15. Agrese

15.1 Co je agrese

15.2 Teoretické přístupy k agresi

15.3 Příčiny a faktory agresivního chování

16. Prosociální chování

16.2 Proč pomáháme

16.3 Kdy pomáháme

17. Sociální konflikty

17.2 Druhy sociálních konfliktů

17.3 Řešení konfliktu

18. Malé sociální skupiny

18.2 Skupinová struktura a kompozice skupiny

18.4 Vývojové procesy ve skupinách

18.5 Skupinový vliv

19. Konformita

19.2 Klasické studie konformity

19.3 Vyhovění

20. Makrosociální jevy a procesy

20.1 Psychologie masových jevů

20.2 Psychologie etnicity

21. Mezikulturní psychologie

1. Specifika metod sociální psychologie

1.6 Stručná charakteristika vybraných metod

2. Pozorování v sociální psychologii

2.3 Druhy pozorování

3. Experiment v sociální psychologii

3.4 Měření závislých proměnných

3.6 Experimentální plány

4. Dotazování v sociální psychologii

5. Analýza produktů v sociální psychologii

5.1 Východiska metod analýzy produktů

5.2 Metody analýzy dokumentů

6. Měření postojů

6.2 Přístupy k měření postojů

6.3 Přehled nejznámějších metod škálování – postojové škály

7. Psychodiagnostika v sociální psychologii

7.2 Psychodiagnostika dospělých v sociální psychologii36

8. Metody zkoumání malé sociální skupiny

8.2 Víceúrovňové modelování

8.3 Modelování trajektorií

8.4 Analýza sociálních sítí

9. Metody mediální psychologie

9.1 Metodologické výzvy a specifika mediální psychologie

9.2 Model zvýšené náchylnosti k mediálním účinkům

9.3 Typy výzkumných designů

10. Vznik sociální neurovědy a komplexní metodologie

10.1 Konstituování sociální neurovědy

11. Metody sociální neurovědy

11.1 Metody mapování struktury a funkcí mozku

12. Analýza sociálních sítí

12.2 Metody analýzy sociálních sítí

13. Možnosti využití databází mezinárodních sociálních průzkumů v sociální psychologii

13.1 Historie sociálních průzkumů

13.2 Mezinárodní sociální průzkumy

13.3 Příklady využití dat mezinárodních výzkumů v sociální psychologii

13.4 Výhody, nevýhody a omezení práce s daty sociálních průzkumů

14. Analýza a zpracování dat v sociálních vědách

14.2 Úrovně měření proměnných

14.3 Metody zpracování kvantitativních dat

1. Rozvoj aplikované sociální psychologie

2. Tvorba a hodnocení intervencí

2.2 Proces tvorby, implementace a hodnocení intervencí

2.3 Demonstrace kroků tvorby, implementování a hodnocení v konkrétní programové intervenci

2.4 Intervence zaměřené na sociální dovednosti a sociální kompetenci

3. Sociálněpsychologický výcvik

3.1 Hlavní přístupy

3.2 Výzkum procesu a účinnosti zážitkových skupin a sociálněpsychologického výcviku

4. Člověk v rodině

4.3 Teoretické přístupy k rodině

4.4 Výzkum v psychologii rodiny

5. Člověk a vzdělávání

5.1 Teoretické perspektivy zkoumání interpersonálních vztahů ve vzdělávání

5.2 Interpersonální faktory školní úspěšnosti

5.3 Vrstevnické vztahy a školní úspěšnost

5.4 Intrapersonální faktory a vztahy mezi jedinci školního systému a školní úspěšnost žáků

6. Člověk v pracovní organizaci

6.1 Socializace zaměstnance v organizaci

6.3 Pracovní vztahy zaměstnance v organizaci

7. Člověk a spotřebitelské chování

7.2 Historický vývoj psychologie spotřebitele jako vědecké disciplíny

7.5 Faktory působící na spotřebitele

7.6 Nová témata ve výzkumu

8. Člověk při uplatňování práva

8.1 Sociální normy

8.2 Sociální spravedlnost

9. Člověk a politika

9.3 Politická psychologie na mikroúrovni

9.4 Politická psychologie na makroúrovni

10. Člověk, sekty a nová náboženská hnutí

11. Člověk a komunity

11.2 Vymezení pojmů

11.3 Komunity a sociální změna

12. Člověk a digitální komunikace

12.6 Teorie digitální komunikace

13. Člověk v interkulturní komunikaci

14. Člověk v prostředí sportu

15. Sociální psychologie zdraví a nemoci

15.2 Stres a sociální opora

15.3 Zdravé chování a změna zdravého chování

16. Sociální psychologie zvládání a resilience

16.1 Zvládání

16.3 Resilience

17. Sociální psychologie osamělosti

18. Sociální psychologie nezaměstnanosti

18.2 Výzkumné přístupy k fenoménu nezaměstnanosti v sedmdesátých a osmdesátých letech 20. století

19. Sociální psychologie stáří

19.2 Pojetí stárnutí a stáří v kontextu životní dráhy

19.4 Pracovní schopnosti a věk, kompenzační schopnosti

20. Sociální psychologie předsudků

20.2 Historie výzkumu předsudků

21. Sociální psychologie meziskupinových konfliktů

21.2 Sociálněpsychologické teorie meziskupinového konfliktu

21.3 Intervence k prevenci a řešení meziskupinových konfliktů

22. Sociální psychologie dopravy

23. Sociální psychologie humoru

24. Sociální psychologie bezpečí

24.3 Viktimizace a vnímání bezpečí

25. Sociální psychologie pověrčivosti