Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Alafair Burke

TA LEPŠÍ Z NÁS

Z anglického originálu The Better Sister,

vydaného nakladatelstvím HarperCollins

v New Yorku v roce 2019,

přeložila Veronika Kratochvílová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7409. publikaci.

Redakce Zuzana Menšíková

Korektura Richard Straberger

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Marie Drobná

Formát ePub Štěpán Böhm

První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

The Better Sister © 2019 by Alafair Burke

Translation © Veronika Kratochvílová, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

ISBN 978-80-7625-390-2 (ePub)

ISBN 978-80-7625-389-6 (pdf)

ISBN 978-80-7625-069-7 (print)

Před čtrnácti lety

Zradila jsem svou sestru, zatímco jsem postávala na hlavním schodišti Metropolitního muzea umění v šatech od Versaceho pošitých korálky (vypůjčených) a v lodičkách s dvanácticentimetrovými jehlovými podpatky (které jsem si od té doby na nohy nevzala).

V té době jsem neměla šanci získat pozvánku sama – ani jsem si nemohla dovolit koupit vstupenku –, abych se na slavnostní galavečer dostala. Byla jsem hostem své nadřízené Catherine Lancasterové, šéfredaktorky časopisu City Woman. Nebyla vlastně ani mou nadřízenou. Byla nadřízenou nadřízené mé nadřízené. A z nějakého důvodu mě osobně pozvala.

Tedy, vlastně ne osobně. Poslala svou asistentku, aby mi vyřídila vzkaz. Což bylo dobře, protože mojí bezprostřední reakcí byl výbuch smíchu. Nebyl to ani normální smích, spíš zachrochtání. I tentokrát byl tento večírek roku, plný celebrit, pastvou pro bulvární novináře a přehlídkou nejnovějších módních trendů. Představa, jak jakožto nová členka redaktorského týmu korzuju mezi rockovými hvězdami, držiteli Oscarů a supermodelkami, byla směšná. A tak jsem se chrochtavě zasmála.

Asistentka se ani nezatvářila nesouhlasně, ani neobrátila oči v sloup a já ji ujistila, že jsem poctěna a pozvání přijímám. Potom, co jsem v archivech časopisu vyhledala fotografie z minulého ročníku, žadonila jsem u své kamarádky Kate, která pracovala v Cosmopolitanu, jestli by pro mě nemohla vypůjčit nějaké vhodné šaty. Jak se říká, předstírej, dokud se nezadaří.

Když mi podávala ramínko se šaty v obalu, vypadala vyloženě radostně. „Je to Versace! Ty šaty mají dokonce kapsy!“

Catherine mi navíc nabídla, že mě její řidič vyzvedne doma. Kdyby byla muž, asi bych si dělala starosti, do čeho jsem se to dostala. Místo toho jsem si připadala jako Popelka, která míří na ples. A protože je Catherine Lancasterová žena, věřila jsem jí.

Můj instinkt se potvrdil, když si ke mně v Upper East Side před svým domem přisedla a řekla mi, že mě pozvala, protože na ni zapůsobil můj sloupek o akcích neziskové organizace Take Back the Night[1] na kolejích vysokých škol. Hlavní článek byl o dvou dětských hvězdách – slavných dvojčatech –, které nastoupily na Newyorskou univerzitu. Když jsem se doslechla, že se jedna ze sester zapojila do organizace každoroční akce univerzity na podporu obětí sexuálního násilí, přišla jsem s nápadem na reportáž do City Woman.

Catherine mi řekla, že mám „dobrý instinkt“ a že nejlepší rada, jakou mi může dát, je naučit se mu věřit. Doba se mění. „Lidé si myslí, že sledujeme Sex ve městě kvůli oblečení a vtipům o orgasmech, ale je to feminismus maskovaný za komedii. A přichází nová vlna. Je jen otázkou času, kdy zdi přehrady povolí a příběhy budou psát ženy jako ty.“

Byla jsem na tom mnohem líp než Popelka. Jediné, co ze své noci získala ona, byl princ. Já získám kariéru.

Když jsme přijely na místo, ani Catherine neupoutala pozornost fotografů číhajících před hlavním vchodem. Ale jakmile jsme vstoupily dovnitř, ozval se hlas: „Catherine! Perfektně načasované! Pojďte k nám na oficiální fotografování.“

Než zaujala své místo před velkým bannerem určeným pro oficiální fotografie, vrazila mi svou kabelku a tiše zašeptala: „Díky, dojdeš k baru?“ a opustila mě. Její kabelka bylo psaníčko poseté flitry a ozdobené symbolem Venuše, který časopis City Woman používal místo písmene O v titulu na hlavní straně. Byl to chytrý doplněk na večer, ale já jsem byla pyšná, že moje vypůjčené šaty měly kapsy dost velké na to, aby se do nich vešla rtěnka, peníze a můj služební telefon. Já jsem žádnou kabelku nepotřebovala.

Podle instrukcí jsem našla bar, ale uvědomila jsem si, že vlastně vůbec netuším, co by si Catherine dala k pití. Vzhledem k tomu, že v autě zmínila Sex ve městě, objednala jsem dva koktejly Cosmo, její psaníčko jsem si zasunula pod loket a podařilo se mi opatrně dojít k místu fotografování. Ve chvíli, kdy se jí konečně podařilo se z focení vyvléknout, jsem dopíjela svůj koktejl a byla připravená vrhnout se na její. Když se ke mně připojila, popadla drink, ale kabelku mi nechala.

„Catherine…,“ zvedla jsem psaníčko.

Právě se objímala s módním návrhářem. „Nepotřebujete…“ Pak se starostou.

Nakonec jsem ji celou noc pronásledovala s tou hloupou kabelkou, opouštěla jsem ji, jen když jsem šla k baru pro další koktejly, které jsem v průběhu večera vesele míchala. Jestli si toho všimla, tak nic neříkala – a Catherine Lancasterová by určitě něco řekla, pokud by měla námitky.

Kdybych takto jednala s asistentkami v dnešní době, bála bych se, že to hned napíšou na Twitter nebo pošlou anonymní zprávu do nějakého bulvárního média. Dříve ale mladí začínající redaktoři, jako jsem byla já, považovali za privilegium dělat poskoka těm, kteří si získali místo na vrcholu pyramidy. Byla jsem zvolená tichým hlídačem kabelky.

Můj telefon, schovaný v kapse mých velice drahých značkových šatů, zazvonil poprvé v okamžiku, kdy se začala podávat večeře. Moji rodiče. Nechala jsem hovor spadnout do hlasové schránky. Hloupě jsem se domnívala, že volají, protože jsou pyšní, že jejich dcera je na takové luxusní akci. Samozřejmě že o této události nikdy předtím neslyšeli, ale když jsem pozvání obdržela, snažila jsem se jim vysvětlit, že je velice neobvyklé, aby byl pozván někdo na mé úrovni. Když ale volali o pět minut později znovu a pak ještě o hodinu později, věděla jsem, že se to určitě netýká mě.

Měla jsem dvě možnosti: opustit Catherine u stolu, nebo hovor opět poslat do hlasové schránky. Je možné, že se něco děje s mámou nebo tátou, ale uvnitř jsem tušila, že se to týká Nicky. Vždy se to týkalo Nicky. Zůstala jsem sedět na místě.

Když při podávání dezertu telefon zazvonil znovu, v rychlosti jsem se podívala na malý displej své nokie. Tentokrát hovor přicházel z domu Nicky. Jasně, jak jsem očekávala, bylo to další z dramat mé sestry, přesně načasované na jednu z nejdůležitějších příležitostí, jaké jsem dostala od chvíle, kdy jsem se do New Yorku přestěhovala, abych pracovala na své novinářské kariéře. Tentokrát jsem telefon před zasunutím do kapsy úplně vypnula.

Když Catherine vstávala od stolu, ohlédla se po mně, což jsem si vyložila jako pobídku k tomu, abych ji následovala. Po chvíli, kterou jsem považovala za netypickou kuřáckou pauzu ve venkovním stanu, odešla na toaletu. Konečně jsem si telefon znovu zapnula a přehrála si zprávy z hlasové schránky. Tři byly od mojí matky: „Zavolej mi“, položení telefonu a „Zatraceně, pořád to nezvedá“.

Zbývalo poslední volání – to od Nicky. To byla přesně ona: vybrat si zrovna tuto noc, aby se opětovně zhroutila.

Když jsem zmáčkla přehrávání, nebyl to ale hlas Nicky. Byl to hlas jejího manžela Adama.

Nebylo to poprvé, kdy mi Adam volal kvůli mé sestře, ale tentokrát to bylo jiné. Podobný druh emocí jsem v jeho hlase nikdy předtím neslyšela – vztek smíšený s vyčerpáním a strachem. Samotný vzkaz byl krátký: „Zavolej mi, až budeš moct, ano? Je to důležité.“ Nechal mi číslo svého pracovního mobilu. Znovu a znovu jsem si číslo v duchu opakovala a pak jsem je vytočila.

Když po dvou zazvoněních odpověděl, vyložil všechna fakta jako právník, ne jako manžel. Nicky byla na klinice v Clevelandu. Když mluvil – zatímco kolem mě chodili herci a další prominenti –, představovala jsem si svou sestru. Její dlouhé, medově hnědé vlasy přilepené na lopatky. Oblečení zmáčené z bazénu přitisknuté na štíhlém těle. A miminko – pořád jsem mu říkala miminko – vyplivující chlorovanou vodu z plic.

„Já už s ní takhle nemůžu dál, Chloe. Ne když je tu teď i dítě. Mohla mu opravdu ublížit. Kdybych nevyšel ven…“

Začala jsem protestovat, že Nicky by svému synovi nikdy neublížila, ale uvědomila jsem si, že vlastně nemám žádnou jistotu, že to tak skutečně je. Nicky by nikdy nikomu neublížila vědomě. Ale nějakým způsobem ničila všechny, kteří se dostali do její blízkosti. Vždy to tak bylo.

„Adame, řekni mi, proč skutečně voláš?“

„Potřebuju tvoji pomoc.“

Kolikrát jsem si už všimla, že Adam má mnohem víc společného se mnou než s vlastní ženou? Kolikrát jsem držela jazyk za zuby jen proto, abych nebyla nařčená, že chci zničit jediný (do určité míry) zdravý vztah, který moje sestra kdy měla? Teď jsme tu byli vzdáleni od sebe přes sedm set kilometrů a spojeni pouhým signálem mobilního telefonu a bylo naprosto jasné, na čí stranu se postavím. Adam mě potřebuje.

Náš vzájemný příběh – nezávislý na Nicky – se rozvine až mnohem později, ale dalo by se říct, že tato noc by mohla být označena za úplný začátek. Byl to okamžik, kdy jsem dala přednost Ethanovi před zbytkem své rodiny. Což znamenalo, že jsem si vybrala Adama.

Vůbec jsem netušila, že se za další čtyři roky stanu druhou manželkou Adama Macintoshe ani že o deset let později budu tím, kdo najde jeho mrtvé tělo.

[1] Take Back the Night – mezinárodní nezisková organizace bojující proti domácímu násilí a proti násilí na ženách obecně (pozn. překl.).

I

ADAM

1

O čtrnáct let později

ZADNÍ ČÁST CAFÉ LOUP byla tmavá a chladná, takže pokaždé, když se otevřely dveře a vpustily dovnitř slunce a vlhkost, uvědomila jsem si, že natahuji krk a hledám Adama. Neslíbil najisto, že se k nám přidá, ale já věděla, že reportérka, která se mnou dělá rozhovor, umírá touhou seznámit se „s mužem, který se skrývá za úspěšnou ženou“.

Bohužel jsem udělala tu chybu, že jsem Adamovi o jejích očekáváních řekla. Kdybych si tuto informaci nechala pro sebe, mohla jsem se z toho vylhat a říct jí, že můj manžel měl jinou schůzku a nemohl přijít. Místo toho jsem si připravila nejistotu, tím pádem i případné zklamání, a teď jsem jen nervózně čekala, jestli se ukáže. Přinutila jsem se zaměřit svou pozornost tam, kam patří, a soustředit se.

Reportérka se jmenovala Colby a bylo jí asi tak dvacet pět let. Byla přibližně ve stejném věku jako já, když jsem v New Yorku poprvé dostala novinářskou práci. Prostředí se mezitím ovšem dramaticky změnilo. Když jsem začínala v City Woman, chlubili jsme se průměrným měsíčním prodejem téměř tří set tisíc výtisků a počtem zaměstnanců, který zaplnil celé patro prestižní budovy v centru města. Magazín Eve byl sice jedním z posledních ženských časopisů, ale byli jsme rádi, když se nám podařilo prolomit hranici sta tisíc čtenářů tištěných vydání.

V dnešní době dávala většina vydavatelů přednost novinářům na volné noze. Vzhledem ke změnám na trhu jsem odhadovala, že mladá, nadšená Colby měla profesní životopis alespoň dvakrát delší než já v jejím věku, ale i tak byla ráda, že získala práci na plný úvazek v elektronickém časopise zaměřeném na ženy mileniálky.

Skončily jsme s představováním, a když se podívala do svých poznámek, poznala jsem, že se dostáváme k připraveným otázkám.

„V době, kdy jste byla jmenována hlavní šéfredaktorkou Eve, byli již všichni připravení napsat časopisu nekrolog. Vy jste ale vše naprosto otočila – zvýšil se počet online čtenářů, přidali jste více politiky, odebrali jste zbytečnosti – a teď je Eve jedním z posledních zbývajících úspěšných časopisů zaměřených na feminismus v celé zemi. A vás teď čeká významné ocenění „Novináři ve službách veřejnosti“ za vlivný seriál Them Too. Berete tento okamžik jako vyvrcholení své celoživotní práce?“

Věděla jsem, že pro Colby a její vrstevníky bude má odpověď znít smutně a unaveně, ale řekla jsem si, že bude alespoň autentická. „Vyvrcholení celoživotní práce? Určitě doufám, že ne. Z podobných řečí mám pocit, jako bych už měla odejít do důchodu.“

Zastavila nahrávání na svém iPhonu a začala se omlouvat. „Panebože, omlouvám se. Jste můj velký vzor. Tak jsem to vůbec nemyslela.“

Znovu jsem spustila nahrávání a řekla jí, že by se za své otázky nikdy neměla omlouvat, a poskytla jsem jí odpověď, jakou mohla použít.

„Mám výčitky, že za to vůbec dostávám nějaké ocenění,“ řekla jsem. „Skutečnými hrdinkami jsou ženy, které své příběhy zveřejnily jako první. Hnutí Me Too způsobilo, že se ženy začaly cítit bezpečně a promluvily. Každý věděl, že podobné chování je odporné – a nekontrolovatelné –, ale vždy nás učili, že to musíme vydržet a zvládnout. Nedělat problémy. Usmívat se a přežít do dalšího dne. Pak ale ženy nalezly sílu ve sdílení a mocní muži zjistili, že za své činy mohou nést následky, i když opožděně, a dokonce bez policie a soudů. To bylo výchozím bodem pro vše, takže má práce byla skutečně jen o následování těchto žen a o práci s novináři, kteří pomohli vyprávět jejich příběhy.“

Práce, na kterou se mě ptala, se týkala seriálu představujícího tuto iniciativu, který jsem v Eve spustila. Po začátku hnutí Me Too jsem napsala článek vyjadřující mé obavy, že lavina, kterou hnutí spustilo, se omezí pouze na vysoce profilovaná místa a celebrity. Po počátečních odchodech velkých dravců, kteří po léta páchali ohavné činy, se vliv hnutí přesunul na diskuse o menších přestupcích dalších slavných mužů. Ovlivní ale i místa, kde pracují ženy pod šéfy, o kterých nikdy nikdo neslyšel? A co ženy, které pracují v továrnách nebo v obchodech? Co servírky a barmanky, které jsou závislé na manažerech, aby dostávaly slušné směny, a také na zákaznících, aby měly nějaké spropitné? Abych pomohla vnést světlo i do jejich příběhů, spárovala jsem „běžné“ ženy, které trpěly sexuálním zneužíváním a obtěžováním, se slavnějšími průkopnicemi hnutí Me Too. Osobně jsem napsala články shrnující společné rysy jejich příběhů a dopady následných přátelství. S ohledem na teď již slavný hashtag jsem tohle naše úsilí nazvala Them Too – „Ony také“.

To, co jsem spustila jako experiment, se rozjelo způsobem, jaký jsem nikdy nečekala. Známá herečka, která byla jednou z prvních, kdo promluvil o urážejícím režisérovi, s sebou vzala své Them Too sestry na předávání Oscarů. Moderátorka jednoho televizního pořadu se stala kmotrou čerstvě narozené dcery svého protějšku. A co pro mě bylo nejdůležitější, sedm z top 500 korporací na základě seriálu vyhodilo spoustu manažerů, provedlo změny a zavedlo nová celofiremní pravidla. To vše díky tomu, že ženy využily své celebrity – a já náš časopis – jako způsob, jak přitáhnout pozornost k příběhům těch, které věřily, že nemají žádný hlas.

I přestože jsem se snažila mluvit zejména o ženách, které se seriálu účastnily, Colby samozřejmě chtěla slyšet o všech problémech, se kterými jsem se v průběhu své kariéry potýkala já.

Byly jsme právě u tématu druhého muže, který mi nabídl práci výměnou za sex, když se dveře restaurace znovu otevřely. V tu chvíli jsem už byla hluboce zabraná do příběhu a myslela jsem, že zbytek setkání strávíme s Colby samy. Adam byl už za barem a téměř u našeho stolu, když jsem si ho všimla.

„Panebože, to je ale překvapení,“ řekla jsem a vstala, abych ho přivítala objetím. „Ani si nevzpomenu, kdy jsme spolu naposledy byli ve všední den před pátou hodinou.“

Všimla jsem si, jak si ho Colby prohlíží, překvapená jeho mladistvým vzhledem, stejně jako většina lidí, když se s ním poprvé setkají. Adam byl o šest let starší než já, takže mu bylo čtyřicet sedm, ale dělávala jsem si z něj legraci, že přestal stárnout tak před deseti lety. Zdálo se, že je pro něj geneticky nemožné přibrat na váze nebo začít plešatět.

Okamžitě se objevil náš číšník, Phillip. „A tady ho máme, krásného manžela – doufal jsem, že ho uvidíme.“ Náš byt byl tři bloky od Café Loup. Léta jsme sem pravidelně chodili.

Když si Adam objednal martini, Colby se mě zeptala, jestli jsem si zvykla na to, že ho všude tak nadšeně vítají. „Je to tak otravné,“ řekla jsem s předstíraným naštváním. „Nelžu, ale na téhle planetě neexistuje jediný člověk, který by o něm řekl křivé slovo.“

„Tak to povídej Tommymu Farberovi,“ řekl Adam a natáhl se pro moji skleničku na víno. Ochutnal můj cabernet, pokrčil nos a skleničku mi vrátil. „Ten kluk mi dva roky pravidelně každý pátek nakopal zadek. Myslím, že mám na čele ještě pořád obtisk školní skříňky.“

„Jak jste se vy dva seznámili?“ zeptala se Colby.

Tuto otázku jsem nenáviděla, ale měla jsem připravenou řádně upravenou odpověď. „Znávali jsme se již z Clevelandu, kde jsem vyrůstala. Ale znovu jsme se setkali, až když se Adam přestěhoval do New Yorku za prací.“

Ulevilo se mi, že Colby byla s odpovědí spokojená, a pokračovala otázkami na Adama. Jaké to je, když si úspěšný muž vezme ještě úspěšnější ženu? Zjistila jsem, že jí závidím – a rozčiluje mě –, že v její otázce nezazněl jakýkoli náznak nepohodlí nebo omluvy. Nemá ve zvyku (alespoň zatím) chránit mužské ego.

Zatímco Adam odpovídal, já si užívala roli, kterou jsem hrála tak zřídka. Zářila jsem, když Adam zvědavé Colby vyprávěl, jak pyšný je na každý z mých úspěchů: že jsem začínala jako asistentka, pak se stala redaktorkou City Woman, šéfredaktorkou v malém časopise, vytvořila jsem svou první esej v New Yorkeru, fotila jsem pro zvláštní vydání Cosmopolitanu „40 pod 40“ před třemi lety.

Vyrůstala jsem s rodiči, kteří si skoro ani nevšimli, když jsem náhodou získala ocenění... v čemkoliv. A to byl přesně Adam; vysypal z rukávu celý seznam mých úspěchů. Kolikrát už mi bylo řečeno, jaké mám štěstí, že mám manžela, který je tak pyšný na svou ženu? Jako kdyby to bylo cosi nepřirozeného.

KRÁTKOU CESTU DO NAŠEHO bytu na Dvanácté ulici jsme šli ruku v ruce. „Moc děkuju, že jsi to udělal, Adame. Jestli má Colby přítele, mám pocit, že bude trochu zmatený, proč z něj dnes večer bude tak zklamaná. Byl jsi naprosto okouzlující.“

Podíval se po mně koutkem oka a mrkl.

Doma jsem si uvědomila, že ho automaticky odměňuji za jeho podporu, a nalila mu skleničku sambucy z baru v obývacím pokoji.

Vypil ji jedním lokem a chytil mě za ruce, které jsem mu položila kolem pasu. „Byla jsi s tím rozhovorem spokojená?“ Propletl své prsty s mými, položil si moje ruce za krk a podíval se mi do očí. Pak políbil jedno místo pod mým pravým uchem, což bylo signálem, že pro nás má další plány. „Přísahám, že ta redaktorka na tebe koukala, jako kdybys byla nejmíň Gándhí.“

S Adamem jsme spolu nespali už týdny. Oba jsme měli strašně moc práce. Jediné, po čem jsem toužila, bylo zalézt si do postele s knížkou. „Opravdu jsi vyslovil jméno Gándhího, abys mě nažhavil?“

Zarazil se. „Děje se něco?“ zeptal se. Musím si zapamatovat, že nejméně sexy fráze v jakémkoliv jazyce je Děje se něco?

Dříve, když jsem ještě psávala články do ženského časopisu, skutečně jsem psala, že klíčem k zachování šťastného manželství je alespoň dvakrát do týdne si zaskotačit. „Je mnohem jednodušší vyrovnávat se s problémy, když vám to v posteli klape.“ Nebyla to sice žádná pokroková myšlenka, ale bylo v ní dost pravdy. Zavřela jsem oči a snažila se přizpůsobit jeho dřívější náladě.

„Nic se neděje. Omlouvám se. Jen jsem si dělala legraci.“ Když mě znovu začal líbat, zašeptala jsem: „Prosím, nepřestávej.“ Věděli jste, že podle průzkumu provedeného ženskými časopisy jsou tato dvě slova těmi, která chtějí muži v posteli nejvíc slyšet? Prosím. Nepřestávej.

Když se jeho rty zastavily na mé klíční kosti a chtěly pokračovat dál k břichu, které bych ještě před několika lety mohla nazvat vypracovaným, cítila jsem, jak se mi zrychluje dech. Svlékla jsem si kalhoty a zatoužila dokončit to, s čím začal. Jak se říká, předstírej, dokud se nezadaří.

KDYŽ JSME LEŽELI USPOKOJENÍ – oba dva –, schoulila jsem se Adamovi do náručí tak, jak jsme spávali celé noci, než jsme si koupili větší postel. „Bylo to úžasné. A ještě jednou ti děkuju, že jsi přišel na to hloupé interview.“

„Proč hloupé?“

„Vždyť víš. Přijde mi to hloupé. Nejsem zvyklá být takhle středem pozornosti.“

Díval se na mě snad pět vteřin a studoval můj obličej. „Ale to je to, po čem jsi vždycky toužila, ne? A teď to máš.“

Na těch slovech samotných nebylo nic závadného, dokonce zněla jako gratulace. Ale z nějakého důvodu se mě dotkla. Snažila jsem se přesvědčit sebe samu, že jsem paranoidní, cítila jsem výčitky, že jsem ho zatáhla do interview, které bylo jen o mně.

Když se otočil o 180 stupňů a obrátil se ke mně zády, mé obavy se na okamžik potvrdily. Pak se ale natáhl, chytl mě za paži a položil si ji na hrudník, takže mě k sobě přitiskl. Políbil mi ruce a spokojeně si oddychl. Zničehonic se odněkud objevil náš kocour – Panda. Má úžasnou schopnost objevit se znenadání na nejméně očekávaném místě.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Před čtrnácti lety

ADAM

1 O čtrnáct let později

NICKY

LID VERSUS ETHAN MACINTOSH

CHLOE