Andrej Belyj

Peterburg

Preložila EVA MALITI FRAŇOVÁ

Elektronická kniha

Publikáciu z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Andrej Belyj Peterburg

Preklad, doslov, kalendárium a vysvetlivky © Eva Maliti Fraňová 2020

Návrh prebalu a grafická úprava © Martin Vrabec 2020

Sadzba © Milan Beladič (www.beeandhoney.sk) 2020

Ako päťdesiaty ôsmy zväzok edície Premena vydalo

© Vydavateľstvo Európa, s.r.o. 2020

www.vydavatelstvo-europa.sk

ISBN 978-80-89666-83-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

PROLÓG

Vaše Excelencie, Výsosti a Jasnosti, občania!

Čo predstavuje naša Ruská ríša?

Naša Ruská ríša predstavuje geografickú jednotu, čo znamená: časť danej planéty. A Ruská ríša zahŕňa: po prvé — Veľkú, Malú, Bielu a Červenú Rus; po druhé — Gruzínske, Poľské, Kazanské a Astrachánske kráľovstvo; po tretie, zahŕňa... No a tak ďalej a tak ďalej a tak ďalej.

Naša Ruská ríša pozostáva z množstva miest: hlavných, guberniálnych, okresných, provinčných; a ďalej — je tu mesto sídelné a matka ruských miest.

Mesto sídelné je Moskva a matkou ruských miest je Kyjev.

Peterburg alebo Sankt-Peterburg či Piter (čo je to isté) patrí bez výhrad Ruskej ríši. A Carihrad, teda Konstantinohrad (alebo ako sa mu vraví, Konštantínopol), jej patrí právom dedičným. Jemu sa však venovať nebudeme.

Budeme sa viac venovať Peterburgu: poznáme — Peterburg alebo Sankt-Peterburg či Piter (čo je to isté). Na základe tých istých úvah je Nevský prospekt prospektom peterburským.

Nevský prospekt má jednu podstatnú vlastnosť: pozostáva z priestranstva na cirkuláciu verejnosti; ohraničujú ho očíslované domy; číslovanie postupuje od domu k domu a hľadanie príslušného domu sa tým do najvyššej miery zjednodušuje. Nevský prospekt, tak ako každý iný prospekt, je prospektom verejným, teda: je to prospekt na cirkuláciu verejnosti (nie vzduchu napríklad); ohraničujúce domy po bokoch sú — hm... áno... pre verejnosť. Nevský prospekt býva večer osvetlený elektrickým svetlom. Cez deň Nevský prospekt osvetlenie nepotrebuje.

Nevský prospekt je lineárny (medzi nami povedané), pretože to je európsky prospekt; a každý európsky prospekt je nielen prospektom, ale aj (ako som už povedal) prospektom európskym, pretože... áno...

Pretože Nevský prospekt je prospekt lineárny.

Nevský prospekt je významným prospektom v tomto neruskom — hlavnom — meste. Ďalšie ruské mestá sú nakopením drevených domčekov.

A od nich všetkých sa podstatne odlišuje Peterburg.

Ak naďalej hlásate nezmyselnú legendu o jestvovaní poldruhamiliónového obyvateľstva Moskvy — tak si treba uvedomiť, že hlavným mestom bude Moskva, pretože iba hlavné mestá mávajú poldruha milióna obyvateľov; a v mestách guberniálnych nijaké poldruhamiliónové obyvateľstvo nebýva, nebývalo a nebude. A podľa tej nezmyselnej legendy sa ukáže, že hlavným mestom nie je Peterburg.

Ak nie je Peterburg hlavným mestom, znamená to, že Peterburg neexistuje. Existuje len v našej predstave.

Nech je to akokoľvek, Peterburg neexistuje len v našej predstave, ale aj na mape: v podobe krúžku zasadeného v krúžku s čiernym bodom v strede. A z tohto matematického bodu, ktorý je bezrozmerný, šíri energicky správu o tom, že jestvuje: odtiaľto, z tohto bodu zakrúžili listy na stroji naklepanej knihy; z tohto neviditeľného bodu vzlietol nezadržateľne cirkulár.

KAPITOLA PRVÁ,

v ktorej sa hovorí o istej dôstojnej osobe, jej mozgových hrách a o efemérnosti bytia

Bola to doba hrozivá.

A spomienky o nej sú živé.

O nej, priatelia, chcem dnes vám

vyrozprávať tu jeden príbeh —

smutné veci porozprávam.

A. S. Puškin^1

APOLÓN APOLÓNOVIČ ABLEUCHOV

Apolón Apolónovič Ableuchov pochádzal z veľmi významného rodu: jeho predkom bol Adam. To však nie je hlavné: neporovnateľne dôležitejšie je to, že urodzený predok bol Sem, teda praotec semitských, chetitských a červenokožích kmeňov.2

Teraz prejdime k predkom z menej vzdialených epoch.

Títo predkovia — ako sa zdá — žili v kirkiz-kajsackej horde^3, odkiaľ sa za vlády panovníčky Anny Ivanovny^4 do ruského vojska naverboval udatný Ab-Laj mirza, senátorov prapraded^5, ktorý dostal pri kresťanskom krste meno Andrej a priezvisko Uchov. Tak sa o tomto mužovi s mongolským pôvodom píše v Erbári Ruskej ríše. Kvôli výslovnosti bolo meno Ab-Laj-Uchov zmenené proste na Ableuchova.

Tento prapraded sa údajne stal zakladateľom rodu.

...................................................

Sivý lokaj, zlatom lemovaný, perovou metličkou oprašoval prach z písacieho stola; do otvorených dverí nazrela kuchárska čapica.

„Už sú vraj hore...“

„Natierajú sa kolínskou, o chvíľku prídu na kávu...“

„Ráno vravel poštár, pre milosťpána vraj prišiel lístok z Hispánie, s hispánskou známkou.“

„Viete čo vám poviem: vy do listov nos nepchajte...“

„To iste Anna Petrovna...“

„No, iste...“

„Veď ja len tak... aby reč nestála...“

Kuchárova hlava naraz zmizla. Apolón Apolónovič prepochodoval do kabinetu.

...................................................

Ceruzka položená na stole uchvátila pozornosť Apolóna Apolónoviča. Apolón Apolónovič pojal úmysel: dať špičke ceruzky vybrúsenú formu. Náhlivo pristúpil k písaciemu stolu a schytil... pijakový valček, ktorým dlho otáčal v hlbokom zamyslení, kým mu nedošlo, že má v ruke pijakový valček, a nie ceruzku.

Roztržitý bol preto, lebo ho v tej chvíli osvietila hlboká myšlienka; a vzápätí sa v takomto nevhodnom čase (Apolón Apolónovič sa ponáhľal do Úradu) rozvinula na ubiehajúci myšlienkový pochod. V Denníku, ktorý mal byť periodicky vydávaný po jeho úmrtí, pribudla ďalšia stránka.

Rozvinutý myšlienkový pochod si Apolón Apolónovič rýchlo zapisoval: len čo ho zapísal, pomyslel si: ,Je najvyšší čas.‘ A odpochodoval do jedálne vypiť si kávu.

Ešte predtým sa s akousi nepríjemnou nástojčivosťou začal vypytovať starého komorníka:

„Nikolaj Apolónovič vstal?“

„Nie, prosím. Ešte neráčili vstávať...“

Apolón Apolónovič si nespokojne požmolil koreň nosa:

„Ééé... povedzte, prosím, kedy presne Nikolaj Apolónovič, takpovediac...“

„Vstávajú dosť neskoro, ráčia vedieť...“

„To ako neskoro?“

A v tej chvíli, nečakajúc na odpoveď, pozrel na hodiny a odpochodoval na kávu.

Bolo presne pol desiatej.

O desiatej hodine odchádzal tento starý muž do Úradu. A mladý muž, Nikolaj Apolónovič, sa dvíhal z postele až o dve hodiny po tom. Každé ráno sa senátor pýtal na čas, kedy sa zobudil. A každé ráno sa mračil.

Nikolaj Apolónovič bol senátorov syn.

SLOVOM, BOL HLAVOU ÚRADU...

Apolón Apolónovič sa vyznamenal veľkými činmi; nejedna hviezda padla na jeho zlatom vyšívanú hruď: hviezda Stanislava a Anny, ba dokonca aj: dokonca aj Biely orol.

Stuha, ktorú nosil, bola modrá.6

A celkom nedávno z lakovanej červenej škatuľky nad klenbou vzdutou vlasteneckými citmi zažiarili lúče briliantového odznaku, teda Radu Alexandra Nevského.

A aké bolo spoločenské postavenie osoby, čo tu povstala z nebytia?

Myslím, že otázka je dosť nemiestna: Ableuchova poznalo Rusko podľa siahodlhosti ním prednášaných rečí; tie reči šľahali bez hromov a bleskov a chrlili akýsi jed na nepriateľskú stranu, v dôsledku čoho sa návrh strany tam, kde bolo treba, zamietal.7 Od dosadenia Ableuchova na zodpovedný post deviaty department nečinne stál. S oným departmentom Apolón Apolónovič viedol neúnavnú papierovú, a keď bolo treba aj slovnú vojnu, presadzujúc dovoz amerických samoviazačov do Ruska (deviaty department bol proti dovozu). Senátorove prejavy obleteli všetky okresy a gubernie, z ktorých mnohé sa z plošného hľadiska vyrovnajú aj Nemecku.

Apolón Apolónovič bol hlavou Úradu: no toho... ako sa to?

Slovom, bol hlavou Úradu, vám, pravdaže, známeho.

Keď porovnávame chudučkú, celkom zanedbateľnú postavičku nášho ctihodného muža s nesmiernou veľkosťou ním riadených mechanizmov, mohli by sme sa len dlho oddávať naivnému údivu; veď sa aj divili — všetci do jedného — explózii mozgového potenciálu, tryskajúceho z tejto lebečnej schránky navzdory celému Rusku, navzdory väčšine departmentov s výnimkou jedného: avšak predstavený tohto departmentu už takmer dva roky z vôle osudu zmĺkol pod náhrobnou doskou.8

Náš senátor práve oslávil šesťdesiatosem rokov; a jeho bledá tvár pripomínala sivý pijakový valček (vo chvíľach slávnostných) a rozmočenú papierovinu (vo voľnom čase); kamenné senátorove oči, zapadnuté v zelenočiernych kruhoch, bývali väčšie a modrejšie, keď bol unavený.

Dodajme ešte: Apolón Apolónovič sa ani trošku neznepokojoval pri pohľade na svoje dokonale zelené a neúmerne zväčšené uši na krvavom pozadí horiaceho Ruska. Tak bol nedávno zobrazený na titulnej stránke bulvárneho humoristického plátku, jedného z tých „židovských“ plátkov, ktorých krvavé obálky sa na zaľudnených prospektoch šírili v tých dňoch s ohromujúcou rýchlosťou...

SEVEROVÝCHOD

V dubovej jedálni zachrčali hodiny: s úklonmi a sipotom kukala sivastá kukučka; na pokyn starožitnej kukučky sa Apolón Apolónovič posadil k porcelánovej šálke a odlamoval teplé kôrky bieleho chleba. A pri káve Apolón Apolónovič spomínal na zašlé časy; a pri káve — dokonca, dokonca — aj vtipkoval: „Kto je najváženejší, Semionyč?“

„Najváženejší, Apolón Apolónovič, je akiste riadny tajný radca.“

Apolón Apolónovič sa usmial iba kútikmi úst:

„Nemáte pravdu: najváženejší je — kominár...“

Komorník už poznal zakončenie kalambúra, no z úcty o tom — mlčal.

„Že som taký smelý, milosťpán, prečo práve kominárovi toľká česť?“

„Riadnemu tajnému radcovi každý ustúpi z cesty, Semionyč...“

„To určite, vaša Excelencia...“

„Ale kominárovi... tomu ustúpi z cesty aj riadny tajný radca, lebo kominár by ho zašpinil.“

„Tak je to teda,“ poznamenal úctivo komorník.

„Veru tak, no poznám ešte váženejší post...“

A ihneď doplnil:

„Hajzlpucer.“

„Fuj!“

„Tomu ustúpi z cesty aj kominár, nielen riadny tajný radca...“

A — dúšok kávy. No nezabúdajme: Apolón Apolónovič bol predsa osobne — riadny tajný radca.

„Tak veru, Apolón Apolónovič, niekedy sa stávalo, keď mi Anna Petrovna ráčili povedať...“

Pri slovách, „Anna Petrovna“ sa šedivý komorník zarazil.

...................................................

„Kabát sivý, prosím?“

„Kabát sivý...“

„Aj rukavice akiste sivé, prosím?“

„Nie, rukavice semišové...“

„Ráčte mať chvíľočku strpenia, vaša Excelencia; rukavice máme v bielizníku: polica B — severozápad.“

Apolón Apolónovič sa iba raz venoval detailom života. Jedného dňa urobil revíziu svojho inventára: inventár bol po poriadku zaregistrovaný a všetky police a poličky dostali svoje určenie; police boli označené písmenami A, B, C a ich štyri strany štyrmi svetovými stranami.

Keď si Apolón Apolónovič odložil okuliare, poznačil si do svojho registra drobným perličkovým písmom: okuliare, polica B a SV teda severovýchod; kópiu z registra dostal komorník, ktorý sa smery doplnkov drahocennej toalety naučil naspamäť; a keď zavše v noci trpel nespavosťou, bez chyby si ich nahlas opakoval.

...................................................

V lakovanom dome životné búrky prebiehali bez hluku, boli to však životné búrky zničujúce: neburácali v nich udalosti; neroznecovali v srdciach očistný oheň bleskov; no z chripľavého hrdla prúdom jedovatých fluátov driapali vzduch; a vo vedomí obyvateľov vírili akési mozgové hry ako husté pary v hermeticky upchatých kotloch.

RIAD, RIADITEĽ

Na stole sa týčil studený dlhonohý bronz; tienidlo lampy nesvetielkovalo fialkovoružovou tóninou, jemne kolorovanou: tajomstvo tej farby devätnáste storočie stratilo; sklo zakalil čas; jemnú maľbu zakalil tiež.

Pozlátené zrkadlá medzi oknami odvšadiaľ pohlcovali salón zelenkavým sklom; a toto — ovinul krídelkom zlatolíci amoret; a tamto sa cez vavríny a ružové puky pozláteného venca prestokli ťažké plamene pochodní. V zrkadlách sa odvšadiaľ blyšťal perleťový stolík.

Apolón Apolónovič prudko roztvoril dvere s rukou na brúsenej krištáľovej kľučke; po nablýskaných parketových doštičkách zaklopkali jeho kroky; odvšadiaľ sa hrnuli nakopené čačky z porcelánu; čačky priviezli z Venécie, on a Anna Petrovna, asi tak — pred tridsiatimi rokmi. Spomienky na zahmlenú lagúnu a na gondolu so vzlykajúcou áriou v diaľke prebleskli akosi nevhod senátorovou hlavou...

Vzápätí mu pohľad skĺzol na klavír.

Zo žltého lakového vrchnáka sa tam zablýskali lístky bronzovej inkrustácie; a Apolón Apolónovič si opäť spomenul (tá dotieravá pamäť!): na bielu peterburskú noc, v oknách tiekla široká rieka a nad ňou visel mesiac; a burácala Chopinova ruláda: pamätal si — Anna Petrovna hrávala Chopina, nie Schumanna...

Zablýskali sa inkrustované lístočky z perlete a bronzu na škatuľkách aj na poličkách vystupujúcich zo stien. Apolón Apolónovič si sadol do empírového kresla potiahnutého bledoazúrovým atlasom s pospletanými venčekmi a z čínskej tácničky prstami uchopil kôpku zapečatených listov; holá hlava sa sklonila nad obálky. V očakávaní lokaja s nemenným „kone sú zapriahnuté“ sa tu pred odchodom do práce ponáral do čítania rannej korešpondencie.

Rovnako postupoval aj v tento deň.

A obáločky sa trhali; jedna za druhou; obyčajné, poštové — známka nalepená krivo, písmo nečitateľné.

„Hm... Uhm, uhm, uhm: výborne...“

A obálka sa starostlivo uschovala.

„Hm... Žiadosť...“

„Samé žiadosti...“

Obálky sa trhali nedbalo; toto — časom, potom: niekedy...

Obálka z hrubého sivého papiera — zapečatená, s monogramom, bez známky a s voskovou pečaťou.

„Hm... Gróf Dablvé... Čo chce?... Aby som ho prijal v Úrade... v súkromnej záležitosti...“

„Hm... Aha!“

Gróf Dablvé, predstavený deviateho oddelenia, bol senátorov protivník a odporca farmárskeho spôsobu hospodárenia.9

Ďalej... Miniatúrna bledoružová obáločka; senátorovi sa zachvela ruka; spoznal to písmo — písmo Anny Petrovny; prezeral si španielsku známku, no obálku nerozlepil.

„Hm... peniaze...“

„Peniaze boli predsa poslané?!“

„Peniaze budú poslané!!!“

„Hm... zapísať...“

Apolón Apolónovič v domnienke, že ide o ceruzku, vytiahol z vesty kostený pilníček na nechty a chcel ním poznačiť „odoslať späť na adresu“, keď tu...

„?“

„Sú zapriahnuté...“

Apolón Apolónovič zdvihol holú hlavu a odpochodoval z miestnosti.

...................................................

Na stenách viseli obrazy, ligotali sa olejovým leskom; v tom lesku sa ťažko dali rozoznať Francúzky podobné Grékyniam s vysokánskymi účesmi a v priliehavých tunikách zašlých čias Direktória.10

Nad klavírom visela zmenšená kópia Dávidovho obrazu Distribution des aigles par Napoléon premier.11 Na obraze bol veľký Imperátor s vencom a v korunovačnom plášti z hermelínu. Cisár Napoleon vystieral ruku ku kŕdľu maršalov, druhá ruka zvierala kovové žezlo; na vrcholec žezla sadol ťažký orol.

Chladná bola honosnosť salónu, lebo tu neboli koberčeky: a parkety sa blyšťali: keby ich na chvíľku osvietilo slnko, oči by sa mimovoľne prižmúrili. Chladná bola pohostinnosť salónu.

No senátor Ableuchov chlad povýšil na princíp.

Zvečnený bol: v domácom pánovi, v sochách, v sluhoch, dokonca aj v tmavom žíhanom buldogovi, čo býval kdesi blízko kuchyne; v tom dome boli všetci neistí a uvoľňovali miesto parketám, obrazom a sochám, neisto sa usmievali a prehĺtali slová: boli takí milí, takí zdvorilí a hrnuli sa jeden k druhému — po tých vŕzgajúcich parketách; a zalamovali studené prsty v záchvate jalovej miloty.

Odvtedy ako odišla Anna Petrovna: salón zmĺkol, sklopil sa vrchnák klavíra: neburácala ruláda.

Ozaj, o Anne Petrovne alebo (lepšie povedané) o liste zo Španielska: len čo Apolón Apolónovič prepochodoval okolo, dvaja zvedaví lokaji zatrkotali odušu.

„List si neprečítal...“

„Akurát ho bude čítať...“

„A pošle?“

„Ešte sa uvidí...“

„Bože odpusti, ako z kameňa...“

„Vy ste ale tiež... Trochu delikátnejšie so slovami.“

...................................................

Keď Apolón Apolónovič zostupoval do predizby, zostupoval do predizby aj jeho šedivý komorník a pokukával zdola nahor po ctených ušiach, zvierajúc v dlani tabatierku — ministrov dar. Apolón Apolónovič zastal na schodoch a hľadal slová:

„Hm... Prosím vás...“

„Vaša Excelencia?“

Apolón Apolónovič hľadal vhodné slová:

„Čo vlastne — áno — čo robieva... robieva...“

„?“

„Nikolaj Apolónovič.“

„Dobre nažívajú, Apolón Apolónovič, v zdraví...“

„A ešte?“

„Ako predtým: ráčia sa zatvárať a čítajú knižky.“

„Teda knižky?“

„A potom sa ešte promenujú po izbách, prosím...“

„Promenujú — áno, áno... A... a? Ako?“

„Promenujú sa... V župane, prosím pekne!“

„Promenujú sa, čítajú... Uhm... A ďalej?“

„Včera očakávali...“

„Koho?“

„Krajčíra...“

„To akého krajčíra?“

„Krajčíra, prosím pekne...“

„Hm... hm... A načo?“

„Myslím, že pôjdu na bál...“

„Aha, teda pôjdu na bál...“

...................................................

Apolón Apolónovič si požmolil koreň nosa: tvár sa mu rozjasnila úsmevom a naraz zostarla:

„Vy ste z roľníckej rodiny?“

„Áno, prosím pekne.“

„Tak ste potom riaditeľ, viete o tom?“

„?“

„Máte v hospodárstve riad?“

„Rodičia mali riad, prosím.“

„No tak vidíte a neverili ste...“

Apolón Apolónovič schytil cylinder a prepochodoval otvorenými dverami.

KOČ LETEL DO HMLY

Mrazivý dážď kropil ulice a prospekty, chodníky a strechy: stekal v studených potôčikoch z plechových žľabov.

Mrazivý dážď kropil chodcov: a odmenil ich chrípkami; spolu s ľahkou spŕškou dažďa za vyhrnutý golier vkĺzli vírusy a chrípky: gymnazistovi, študentovi, úradníkovi, dôstojníkovi aj subjektu; a subjekt (takpovediac obyvateľ) sa smutne obzeral; a sledoval prospekt svojou sivou vygumovanou tvárou; cirkuloval nekonečnosťou prospektov, prekonával nekonečnosť bez akéhokoľvek reptania — v nekonečnom prúde takých ako on — uprostred premávky, rámusu, zmätku, drožiek; z diaľky počúval melodický hlas automobilových rulád a stupňujúci sa hrmot žlto-červených električiek (hrmot, ktorý sa potom zasa strácal) za neprestajného pokrikovania hulákajúcich kamelotov.

Z jednej nekonečnosti prechádzal do druhej; a potom narazil na nábrežie; tu sa končilo všetko: melodický hlas automobilovej rulády, žlto-červená električka i každý subjekt; bol tu koniec sveta aj kraj nekonečnosti.

A tam, tam bola: hĺbka a zelenkavá mútňava; z ďalekej diaľky, akoby vzdialenejšej než má byť, sa spustili a vyľakane prikrčili ostrovy; prikrčila sa zem; a prikrčili sa budovy; zdalo sa, že keď sa spustí voda, razom ich zaleje: hĺbka a zelenkavá mútňava; a nad tou zelenkavou mútňavou v hmle rachotil a otriasal sa čierny, tak čierny, až kdesi tam sa ženúci Nikolajevský most.

V to pochmúrne peterburské ráno sa otvorili dokorán ťažké dvere na honosnom žltom dome: žltý dom mal okná obrátené k Neve. Oholený lokaj so zlatými pozamentami na výložkách vybehol z predizby a dával kočišovi rukou znamenie. Grošované kone vyrazili k podchodu; ťahali koč, na ktorom bol starošľachtický erb: jednorožec prebodávajúci rytiera.12

Fičúrsky okrskár, čo prechádzal popri schodíkoch, priam osprostel a vytiahol sa ako strunka, keď Apolón Apolónovič Ableuchov v sivom kabáte s vysokým čiernym cylindrom nad kamennou tvárou, podobnou pijavému valčeku, náhlivo vybehol z vchodu a ešte náhlivejšie vyskočil na stúpadlo koča, naťahujúc si v letku čiernu semišovú rukavicu.

Apolón Apolónovič Ableuchov hodil chvíľkový zmätený pohľad na okrskára, na koč aj na kočiša, na veľký čierny most a na hladinu Nevy, kde sa nejasne črtali zahmlené, zakomínované diaľky a skade vyľakane vykukol Vasilievský ostrov.

Sivý lokaj chvatne zabuchol dvierka na koči. Koč nezadržateľne letel do hmly; a náhodný okrskár, ohromený tým, čo videl, dlho-predlho hľadel ponad plece do rozpíjavej hmly — tam, kam prudko letel koč; a povzdychol si a šiel; čoskoro sa v hmle stratilo aj okrskárovo plece, tak ako sa strácajú v hmle všetky plecia, všetky chrbty, všetky sivé tváre a všetky mokré čierne dáždniky. Pozrel tam aj úctivý lokaj, pozrel napravo, naľavo, na most, na hladinu Nevy, kde sa nejasne črtali zahmlené, zakomínované diaľky a skade vyľakane vykukol Vasilievský ostrov.

Tu, celkom na začiatku, musím prerušiť niť svojho rozprávania, aby som čitateľovi predstavil miesto deja istej drámy. Ešte predtým treba opraviť vzniknutú nepresnosť; nezavinil ju autor, ale autorské pero: v tom čase ešte po meste nepremávali električky: písal sa tisícdeväťstopiaty rok.

ŠTVORCE, ROVNOBEŽNOSTENY, KOCKY

„Hej! Hej!...“

To pokrikoval kočiš...

A spod koča striekalo na všetky strany blato.

Tam, kde sa vyvesila iba samá sychravá hmla, spočiatku sa matne črtal a potom sa z neba spustil na zem rozpíjavý čiernosivý Isakijov chrám;13 črtala sa, až sa úplne načrtla: socha cára Nikolaja na koni;14 kovový panovník mal uniformu osobnej stráže; pri podstavci sa z hmly vynorila a vkĺzla nazad do hmly strapatá čiapka nikolajevského granatiera.

A koč letel na Nevský.

Apolón Apolónovič Ableuchov sa pohojdával na atlasových poduštičkách sedadla; od pouličnej zberby ho oddeľovali štyri kolmé steny; takto bol odčlenený od prúdiacich ľudských davov aj od žalostne moknúcich červených titulných stránok plátkov, predávaných od tamtej križovatky.

Systém a symetria upokojili senátorove nervy, rozrušené neusporiadaným rodinným životom a bezmocným otáčaním nášho štátneho súkolia.

Harmónia a jednoduchosť charakterizovala jeho vkus.

Najradšej mal rovnú líniu prospektu; tento prospekt mu pripomínal plynúci čas medzi dvoma životnými bodmi; a ešte čosi: že všetky ďalšie mestá sú nakopením drevených domčekov a od nich všetkých sa výrazne odlišuje Peterburg.

Mokrý, klzký prospekt: kocky domov sa tu spájali do systematického štvorposchodového radu; ten rad sa odlišoval od línie života iba v jednom: ten rad nemal začiatok ani koniec; tu sa stred životnej púte nejedného nositeľa briliantového odznaku stal jej koncom.

Senátora sa zakaždým zmocnilo nadšenie, keď líniu Nevského rozčesla ako strela jeho lakovaná kocka: tam za oknami ubiehala numerácia domov; a prebiehala cirkulácia; a tam a stade sa za jasných dní zďaleka-preďaleka oslnivo trblietali: zlatá ihla, oblaky a krvavočervený lúč zapadajúceho slnka: a tam a stade — v dňoch zahmlených — nebolo nič a nikto.

Ale boli tam línie: Neva, ostrovy. Podistým v tých dávnych dňoch, keď z machnatých močarísk vyrastali vysoké strechy a stožiare a špice s cimburím, zubami zahryznutými do pľuštivej zelenkavej hmly —

— pod plachtami z tieňov priletel k Peterburgu Bludný Holanďan,15 stamodtiaľ od olovených vodných hladín baltských a nemeckých morí, aby tu podfukom z hmly urobil zem a vlnu tiahnucich oblakov pomenoval ostrovmi; pekelné ohníky krčmičiek odtiaľto Holanďan zapaľoval celých dvesto rokov a pravoslávny ľud sa do tých pekelných krčmičiek hrnul a hrnul a šíril hnilobnú nákazu...

A temné tiene sa odplavili. Pekelné krčmičky však ostali. Pravoslávny ľud tu s prízrakom hýril dlhé roky: z ostrovov vzišlo zbastardené plemeno — ani ľudia ani tiene — a usadilo sa na pomedzí vzájomne si cudzích svetov.

Apolón Apolónovič ostrovy nemal rád; obyvateľstvo tam bolo drsné, fabrické; mnohopočetný ľudský kŕdeľ tam ráno tiahne k zakomínovaným továrňam; a konkrétne teraz vedel, že tam cirkuluje brovning; a ešte čosi. Apolón Apolónovič premýšľal: ostrovania sa radia k obyvateľstvu Ruskej ríše; aj oni podliehajú sčítaniu ľudu; majú očíslované domy, pozemky, štátnu správu; obyvateľ ostrova — advokát, spisovateľ, robotník či policajný úradník; pokladá sa za Peterburčana, no je to obyvateľ chaosu a hrozí ríšskej metropole z tiahnuceho oblaku...

Apolón Apolónovič nechcel ďalej myslieť: nepokojné ostrovy — skrotiť, skrotiť! Prikuť ich k zemi železom obrovského mosta a zo všetkých strán prebodnúť šípmi prospektov.

A tu, hľadiac zasnene do bezhraničnej hmly, sa štátnik v čiernej kocke koča naraz začal rozširovať všetkými smermi, až sa nad koč vzniesol; a zatúžil, aby koč letel vpred, aby mu prospekty leteli oproti — prospekt za prospektom, aby bol celý sférický ...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

PROLÓG

KAPITOLA PRVÁ,