Jan Cimický: Paroháč

Vydání první

Copyright © 2020 Jan Cimický

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2326. publikaci

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2020 Emil Křižka

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1274-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1275-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Jan Cimický

PAROHÁČ

1

Každá profese po letech člověka trochu deformuje, to si doktor Vaněček uvědomoval stále víc. Na sobě to příliš nepozoroval, dokonce ani nikdo z okolí na to neupozorňoval, nicméně si byl jist, že by určitě nějaké známky existovaly. Každopádně nebyl už tak razantní a sebejistý jako na začátku své lékařské kariéry, spíše naopak. Jestliže mu v pětadvaceti připadaly všechny diagnózy samozřejmé a autoritativně je sázel do chorobopisů, dnes spíše váhal. Takový paradox: jako by rutina a zkušenost člověka spíše znejisťovaly.

Když na lékařské fakultě skládali mladí medici poslední státnice, pozval si je slavný pan profesor do své pracovny a slavnostně jim promlouval do duše.

„Poslední stupínek vzdělání teď zdoláte a můžete po promoci v praxi uplatnit všechno, co jste se během studia dověděli. Tajemství medicíny je v pozorování pacienta, na to nikdy nezapomeňte. Všímejte si, jak se tváří, jak chodí, všech nápadností. Pohled, poslech, poklep, to jsou vaše nejsilnější zbraně, a žádné laboratorní vyšetření nenahradí vaše pozorování!“

Pan profesor byl ze staré školy, následovník Thomayera a Pelnáře, slavných internistických osobností. A doktor Vaněček se již záhy přesvědčil, že všímat si drobných detailů v pacientově chování se pokaždé vyplatí, a uměl to využít.

Jako atestovaný psychiatr měl rád svůj pořádek a klid, dával si záležet, aby prostředí, ve kterém se s pacientem setkává, nebylo stresující, ale aby navozovalo pohodu. Proto měl v pracovně po stěnách spoustu obrazů, a hlavně pohodlné křeslo nejen pro sebe, ale i pro návštěvu. A jakmile se pacient ponořil do hluboké a měkké lenošky, okamžitě byl sdílnější a jako by se stavidla jeho výřečnosti ještě víc otevírala. A platilo to i na uzavřené povahy, ze kterých je jinak nutné páčit každé slovo.

Tak tomu bylo i tentokrát. Do křesla proti němu se usadil mladý muž, pečlivě a módně oblečený, s předstíranou suverénností a sebejistotou.

„Nemyslete si, pane doktore, že jsem blázen!“

Doktor Vaněček to přešel. Tuhle větu slýchal často, byla v tom skryta jakási sebeobrana, strach, že pacient nebude brán vážně anebo bude dokonce směšný.

Psychiatrie ještě pořád vyvolávala nejistotu.

„Proč bych si to měl myslet?“

Muž v křesle pokrčil nejistě rameny.

„Nevím. Tak mě to napadlo. Já jsem ještě na psychiatrii nikdy nebyl.“

Vaněček měl chuť říct, že je to jen otázka zvyku a příště mu to ani nepřijde, ale ovládl se. Ještě si nebyl jist, jestli by to nový pacient přijal.

„Já vlastně ani nevím, jestli jsem tady správně?“ Vypadal opravdu nejistě, ale byl stále ještě suverén. Přehodil nohu přes nohu.

„Mohl bych si tady zapálit?“

„Prosím,“ řekl Vaněček a přisunul k němu popelník.

„Já jsem jako Kubera,“ prohlásil muž a sáhl do kapsy pro zapalovač. Zapálil si, labužnicky vyfoukl kouř a zavrtěl se. „Ale jmenuju se Blažek. Abyste mi rozuměl, já se chci jen poradit. Dějou se mi divné věci.“

„Někdo vás pronásleduje? Slyšíte hlasy, co nikdo jiný neslyší?“ snažil se mu pomoci.

„Kdepak, říkám, že nejsem blázen…“ Odmlčel se. „To je tak. Já jsem jako trenér ve fitku, rozumíte?“

Nebylo na tom nic nesrozumitelného. Vaněček jen lehce přikývl a dál jen mlčel. Věděl dobře, že právě mlčení dokáže pacienta rozmluvit. A ještě pořád mu nebylo jasné, co po něm vlastně ten člověk bude chtít.

Muž odložil sako a v tričku se rýsovaly svaly.

„Dělal jsem taky trochu kulturistiku,“ prohlásil téměř stydlivě, „a víte, na to ženské letí!“

Vaněček přikývl.

„V tom je ten problém, je jich moc!“

Doktor Vaněček stále ještě nevěděl, jestli se ten muž přišel jen pochlubit svou sexuální neodolatelností, anebo jestli má opravdu nějaký problém. Zatím to tak nevypadalo. Narcis? Nebo naopak nevyjasněná sexualita? Neví, kam patří? Potřebuje se ujišťovat? Možné bylo všechno.

„Nestíháte to?“

To byla zřejmě otázka, která ho naštvala.

„Vypadám snad jako nějaká chudinka? Jako sexuální loudil?“ Možná to pochopil jinak.

Doktor Vaněček zavrtěl hlavou.

„Já vám věřím. Chtivé ženské se ve fitku jistě najdou.“

„To si pište!“ Zarazil se a zamračil, jako by se chtěl k něčemu předchozímu vrátit. Potřeboval se ještě víc soustředit. „Víte, ženské se samy nabízejí, to byste se divil!“

Vaněček jen přikyvoval.

„Zrovna jsem klofnul jednu pěknou mladou paničku!“

„Vdanou?“

„Právě! To já nevím. Bydlí sice sama, ale jsou tam nějaké mužské věci.“

„Možná mimo vás ještě někoho má,“ nabídl Vaněček. „Nebo její partner někam jezdí, pracuje mimo?“

„Taky mě to napadlo. Ale ona mě hrozně dráždí!“

„Svádí vás?“

„Tak docela se to říct nedá… jako by mi přece jen dávala naději, vždycky mě rozhicuje, a pak couvne. Ale já ji dostanu.“

Vaněček se nenápadně usmál. Jasně že ji dostaneš, jinak by ti tvoje sebevědomí sakramentsky pošramotilo, pomyslel si.

„A proč vám na tom tak záleží?“ zeptal se rovnou.

„Proč, proč? Je moc pěkná!“

„Všechny ženské na světě stejně mít nemůžete,“ oponoval Vaněček smírně.

„Všechny možná ne, ale tuhle chci!“ Připomínal v tu chvíli sveřepé, rozmazlené dítě, které si chce vydupat hračku stůj co stůj.

„A vlastně jste mi ještě neřekl přesně, co ode mne očekáváte?“

Muž v křesle se narovnal a típl cigaretu.

„Jste přece doktor! Tak mi řekněte, co dělám špatně!“

„Abych vás navedl, jak postupovat? Jenže takový univerzální recept neexistuje!“

Blažek zasmušile seděl a mlčel.

„Můžeme to zkusit. Ale musíte mi říct víc podrobností, abych se v tom vyznal a mohl to všechno zhodnotit. Odložte si sako a natáhněte se tadyhle na sofa. Udělejte si pohodlí.“

Muž se nejistě rozhlédl. Sofa stálo v koutě doktorovy pracovny, vedle něj pohodlné křeslo a celá místnost byla vytapetována jako japonská zahrada. Asi aby atmosféra navozovala klid a meditaci.

„Tady?“ ujistil se Blažek a vstal.

Doktor přisvědčil a přešel ke křeslu. Takový obraz freudovské scény. Kanape, kde leží pacient, a vedle sedí s poznámkovým blokem jeho psychiatr. Mělo to svůj význam. U většiny lidí právě tohle přinášelo jakési uspokojení, potvrzovalo jim to zavedený a poněkud nepřesný pocit vyšetření na psychiatrii.

Blažek se položil na pohovku, lehce překřížil nohy a zavřel oči.

„Nesmíte křížit nohy,“ napomenul ho doktor.

„Ne? A pročpak?“

„Blokujete tím proudění energie ve svém těle.“

„Aha,“ řekl Blažek a poslechl.

„Musíte se cítit komfortně. Rozumíte?“

„To jako jak?“

„Uvolněně, musíte si dopřát, aby se ve vašem těle rozlévaly klid a vyrovnanost a mohl jste bez nějakých zbytečných zábran mluvit o všem, co vás trápí a co vás přivedlo sem.“

„A to je nutné?“

„Nutné to není. Ale jestli se chcete zbavit potíží, musíte nějak a někde začít. Předpokládám, že asi nechcete užívat nějaké léky, to by ostatně ve vašem případě ani nebylo namístě.“

„No, to si pište, že žádné prášky do sebe cpát nebudu!“

„Však o nich taky nikdo nemluví. Všechno, co drhne, je ve vaší hlavě. Musíte se toho zbavit, uvědomit si to a pak s tím začít pracovat.“

Pacient se poněkud zavrtěl.

„Leží se vám pohodlně? Nic vás netlačí?“

„Možná trochu. Boty.“

„Klidně se zujte, v ponožkách budete ještě uvolněnější.“

„Mám? Nebude to vadit?“

„Poslužte si.“

Blažek si vyzul boty a nechal je hlučně dopadnout na podlahu. Znovu se zavrtěl. Možná chtěl něco poznamenat, ale spolkl to.

„A co mám dál dělat?“

„Jen zavřete oči a chvíli klidně dýchejte. Nechte myšlenky, aby se v hlavě postupně srovnaly. Jako když čekáte, až dosedimentují nějaké částečky ve vodě.“

„Rozumím,“ připustil Blažek, „ale bojím se, že když si takhle lehnu, bude se mi za chvíli chtít spát! Já usnu hned, jen si čuchnu k polštáři!“

„To by nevadilo. Když je člověk na pokraji spánku, snadněji si vybavuje věci, které jinak v sobě potlačuje. A když se chceme dostat k jádru věci, musíme odhalit příčinu.“

„Aha, už rozumím,“ zabručel Blažek a zavřel oči.

Doktor chvíli mlčel a získával čas.

„A teď mi řekněte, co se vám v hlavě honí, cokoliv, vzpomínejte, hlavně mluvte. Nemusí to mít ani logiku, ani souvislost, prostě všechno, co vás napadne, co přijde na jazyk, nic nepotlačujte. Jen mluvte.“

„Všechno? I když to s tím vůbec nesouvisí?“

„Ano, všechno. Třeba co si vybavujete z dětství,“ pomáhal mu s nabídkou.

„Sedím na koberci… dostal jsem vláček s kolejnicemi, asi k narozeninám… vláček se musí natáhnout na klíček a rozjede se po kolejích, jenže ta mašinka vždycky spadne…“

„A vy ji znovu a znovu a postavíte?“

„To ne. Vezmu ji a mrsknu s ní proti stěně. Rozbije se.“

„A co pak?“

„Dostanu nářez a musím si jít kleknout do kouta.“

„Bolí to?“

„Jo. Máma je vzteklá a mlátí mě vařečkou. Ale mnohem víc bolí to klečení. Na hrachu.“

„Musíte klečet na hrachu?“

„Jo. A když se pohnu, dostanu zase. Nerad vzpomínám na ty narozeniny…“

„Tak vzpomínejte na něco jiného. Co třeba škola? Kam jste chodil do školy?“

Chvíli bylo ticho, doktor nijak nenaléhal.

„Takový nízký pavilonek, ze dřeva, stál před kamennou budovou, v zahradě. Vždycky o velké přestávce jsme vyběhli ven a honili se po louce.“

„Vzpomínáte si na nějaké spolužáky?“

Blažek se zřetelně zamračil.

„Ty tři holky. Zorka, Milada a Jitka!“

„Co s nimi bylo?“

„Mlátily mě!“

„Mlátily, a proč?“

„Nevím, bavilo je to.“

„A vy jste se nechal mlátit?“

„Kluci se přece s holkama neperou!“

„Ale když vám ubližovaly?“

„Taky mi roztrhaly svetr a spláchly čepici do záchodu, a já jsem kvůli tomu dostal ještě doma.“

„To ale bylo nespravedlivé.“

„To bylo!“

„A přesto jste si to nechal líbit?“

„Byl jsem malý a slabý. Neuměl jsem se bránit.“

„Nic jste proti nim nesvedl?“

„Jen jsem pak brečel. Smály se mi.“

„A nechtěl jste se jim pomstít? Oplatit jim to?“

„To se ví, že chtěl! Ale jak jsem to podle vás měl udělat?“

„Proto jste jako dospělý začal posilovat?“

„Možná. Nepřemýšlel jsem o tom. A taky mi jednou nalily vodu do tašky a zlomily štětec na kreslení, a já jsem dostal poznámku, že nemám věci v pořádku. Zase mi doma máma nařezala. Nikdo mi nevěřil!“

Začínalo mu být Blažka líto. Někdy je tak jasné, že si člověk nese traumata už z dětství a stačí jen velice málo, aby se to dostalo na povrch.

„Takže na dětství nevzpomínáte moc rád?“

„A vy byste snad vzpomínal? Pořád jsem se musel něčeho bát a pořád mi hrozilo, že mě někdo zmlátí.“

„Táta vás taky bil?“

„Tátu jsem neznal. Byl jsem jen s mámou.“

„Takže doma vás mlátila maminka a ve škole spolužačky? Samé ženské?“

„Tak vidíte,“ řekl Blažek trpce.

„Ale přece jste se vůči ženskému pokolení nezatvrdil. Máte ženy rád! Aspoň jste to říkal. A jste úspěšný. Nebo ne?“

„Myslíte, jestli třeba nejsem náhodou na chlapy? Jako teplej? Tak to tedy ne! V žádném případě.“

„Ani ve škole nebylo nic, na co byste vzpomínal rád?“

„Měli jsme hodnou paní učitelku. Hezky vyprávěla a byla moc laskavá, nikdy na nás nekřičela.“

„A proč jste jí o těch zlomyslných holkách neřekl? Proč jste si na ně nestěžoval a nechal si to jen tak líbit?“

„Abych žaloval? Co si o mně myslíte!“

„Měl jste se bránit všemi prostředky, které se nabízely. Byla proti vám přesila.“

„No jo, to se vám hezky řekne. Styděl jsem se.“

„A proč?“

„Vy byste si šel stěžovat, že vám holky ubližují? Já? Kluk? Jak by se na mě všichni koukali? Jako na poseru!“

„Člověk se přirozeně brání všemi dostupnými prostředky, tedy i těmi, co nepatří do arzenálu těch statečných!“

„To bych vás rád viděl! Jak jdete za paní učitelkou a stěžujete si, že vám holky nabančily! Ani by mi nevěřila. Vždycky mě mlátily, když to nikdo neviděl. Byly hrozně zlomyslné. A rafinované, už tenkrát!“

„Měl jste na ně vztek?“

„Nenáviděl jsem je.“

„A nepomstil jste se jim nikdy?“

„Bál jsem se. Spíš jsem se jim snažil vyhnout. Když byly jen dvě, tak to šlo, ale jakmile byly pohromadě všechny tři…“

„Byla některá z nich agresivnější?“

„Byly všechny stejné!“

„A líbila se vám některá z nich?“

Blažek zřetelně zčervenal.

„A později…“

„A která?“

„Zorka. Měla dlouhé vlasy až na záda. Musel jsem na ni pořád koukat.“

„A řekl jste jí to?“

„Co jako? Že se mi líbí? Ani náhodou.“

„A víte, co s ní je teď?“

„Nemám šajna. Co jsme vyšli ze základky, jsem ji neviděl. A ani mi to neschází… Je to dávno!“

„A byla v té škole ještě jiná dívka, která vás přitahovala?“

Chvíli přemýšlel.

„Určitě. Zuzana. Ta chodila o rok níž. Moc hezká holka. Bydlela blízko nás a já jsem ji chodil nenápadně šmírovat.“

„A co bylo s ní? Nesnažil jste se s ní nějak sblížit? Třeba jí něco naznačit? Nebo dát pusu?“

„Blázníte? Abych se docela ztrapnil?“

„Chovala se k vám odmítavě?“

„To ne. Nijak. Prostě nijak. Asi ji ani nenapadlo, že se mi líbí.“

„Nikdy jste jí neposlal ani psaníčko, jak se to dělává? Třeba po někom, o přestávce…“

„To jsem si netroufal. Taky nevím, co s ní je… víte, ve škole to hrozně uteče a člověk si teprve pak uvědomuje, co všechno tam prožíval.“

„Takže na školu celkem vzpomínáte nerad?“

„To nemůžu říct, kdepak. Pak to bylo docela fajn. Když jsme byli trochu starší, tak od šestky výš. Jezdili jsme závody na kolech. To bylo super.“

„Měl jste nějaké kamarády?“

„No jasně, spoustu, byli jsme celá parta!“

„A jaké postavení jste v té partě měl? Šéfoval jste?“

„To ne, ale on tam nikdo nebyl šéf, prostě jsme se vždycky nějak dohodli. Copak musí vždycky velet nějaký vůdce?“

„Máte pravdu, to opravdu nemusí, důležité je, aby se všichni domluvili. To se vám dařilo? A kdo měl nejvíc nápadů?“

„Asi Jirka. On hrál závodně fotbal a byl z nás nejsilnější. Ale já už jsem taky nebyl chabrus. Přepral jsem je všechny.“

„A to tak najednou?“

„No, asi jo. Vyrostl jsem rychle. A byl jsem skoro o hlavu větší než oni. Tak to je hned znát. Měl jsem i větší sílu.“

„Pral jste se hodně?“

Vypadalo to, jako by vleže pokrčil rameny.

„Asi stejně jako všichni. Občas jsme se porvali, ale to patřilo k věci. Copak vy jste se nikdy nepral?“

„Asi ano. Už si nevzpomínám,“ připustil doktor.

„No tak vidíte. A já jsem chtěl být nejsilnější, abych mohl každému rozbít hubu!“

„Povedlo se vám to?“

Blažek se zamyslel.

„Jak kdy. Celý svět přece nepřeperete. Ale měl jsem u většiny respekt, to je fakt. Hlavně mi dělalo dobře, že jsem imponoval holkám.“

„Praly se o vás?“ Neznělo to nijak ironicky.

„Jestli myslíte, že by si daly kvůli mně pár facek, tak to asi ne. Ale myslím, že se jednou nebo dvakrát porvaly, jak to holky dělají, tahají se za vlasy a škrábou.“ Vnímal to jako zadostiučinění!

„A fungovalo to tak, že úspěšnější byla ta, co vyhrála?“

„Už ani nevím.“

V pracovně bylo ticho, jen hodiny na skřínce odtikávaly pravidelně čas.

„A kdy jste začal s nějakou opravdu chodit?“

Možná se ptal moc podrobně. A měl pocit, že se Blažek tím vším mstí na ženských a něco v sobě potlačuje.

„Copak si to člověk může pamatovat? Asi někdy ve škole, ale jaké to bylo chození, někde jsme si mačkali ruce a muchlovali se v průjezdu.“

„Nic víc? Žádná iniciace?“

„To je jako co? Jestli jsme jako to?“

„Právě, jestli jste jako to.“

„To mi bylo patnáct nebo šestnáct, s jednou paničkou. Kamarádila s mojí mámou a jednou přišla, když máma nebyla doma, a přefikla mě.“

„Líbilo se vám to?“

„Jasně že jo! Pak jsme to opakovali ještě párkrát, ale nějak se to domákla máma a strašně se pohádaly, a ona k nám už nesměla chodit.“

„Tím to skončilo? Dá se říct, že první sexuální zkušenost vás nijak neodradila?“ Zasmál se.

„Žádné trauma jsem neměl, jak dneska píšou obránci mravnosti!“

„Možná jste byl rád, že jste konečně dospělý?“

„Nic se tím pro mě nezměnilo. Vyšel jsem ze školy a šel do učení.“

„Jste vyučený?“

„Jo, kuchař-číšník. Ale nikdy jsem to nedělal, nebavilo mě to.“

„A co jste tedy po vyučení dělal?“

„Byl jsem na pracáku. A pak mi jeden kámoš dohodil fitko. Už jsem tam zůstal. To mě baví, potkáte tam spoustu zajímavých lidí…“

„A ženských!“

„Jo, hlavně ženských. To jsem opravdu neměl nouzi! Víte, ve fitku jsou obzvlášť rozdováděné. Ani nedá moc práce přesvědčit je.“

„Takže jste v podstatě šťastný člověk. Co vás tedy tak rozhodilo?“

Blažek se najednou prudce posadil.

„Heleďte, já nevím, jestli má tohle kecání nějaký smysl, ale přišel jsem, abyste mi poradil, jak ji dostanu!“

„Jak ji dostanete co? Do postele?“

„Jo. Slyšel jsem, že jste nejlepší a že rozumíte duši, tak mi řekněte, co dělám blbě, že vždycky couvne. To je k zbláznění. Něco takovýho se mi doposud nestalo! Já vám to rád zaplatím!“

„Nečekejte, že vám dám jen tak nějaký recept, vy se podle toho zařídíte a všechno půjde jako na drátku! Já musím nejdřív o vás vědět něco víc, abych mohl seriózně odhadnout, kde je chyba. Klidně si zase lehněte, budeme pokračovat,“ řekl doktor. „Musíte mi věřit. Jen povídejte. A čím víc se toho o vás dovím, tím to bude lepší!“

Blažek si zas lehl a zavřel oči.

„Většinou to fungovalo tak, že jsem se rovnou zeptal: chceš, nebo nechceš? A odpověď byla taky jasná. Když váhala a řekla nevím, znamenalo to, že jo.“

„A řekla některá rovnou, že ne?“

Blažek se usmál.

„Já jsem si vybíral takový, kde jsem si byl předem jist úspěchem…“

„Jakpak se to pozná?“

Blažek sešpulil rty a zatvářil se znalecky.

„Zkušenost a cvik, pane doktore. To musíte přece poznat hned, jak se na ženskou podíváte, a neříkejte mi, že to neznáte! Stačí jen znalecky dát najevo, že ji uznáváte, musí si toho všimnout. A chvíli ji necháte, ať se vycuká. Když se podívá jakoby zvědavě a nesměle, je to mrcha a zabrala a pak už je to brnkačka.“

„Když se nepodívá?“

„Tak se to zkusí nenápadně znova, nesmí to být moc okaté. Prostě uznání, podívejte, asi takhle…“

Blažek otevřel oči a předvedl, jak se dá jen tváří dát najevo, že člověka takový objekt zaujal. Sešpulené rty, povytažené obočí, lehké pokývnutí.

„Hvízdnutí by už bylo moc!“

Doktor lehce přikývl.

„Kolikrát jste to zkusil a vyšlo to?“

„Myslíte, jako kolikrát jsem nějakou babu dostal?“ zeptal se přímočaře. „To bych asi ani nespočítal. Počkejte… Upřímně, jo? Asi tak dvě stovky. Ale to je přece normální, když se nabízí příležitost, přece po ní hrábnete, nebo ne?“

„A nebojíte se?“

„Čeho?“

„Třeba že něco chytnete?“

„Kdepak, tam chodí jen slušný a čistotný paničky, a ty jsou sakra opatrný!“

„A co když jednou uklouznete?“

„Jako že na mě něco uplete a třeba mě bude chtít uhnat? Že je těhotná a tak? Jedna to zkusila, ale nepodařilo se jí to. Heleďte, mě jen tak některá neuloví. Mám svoje zásady. Pobavit se, to jo, ale žádné techtle mechtle… Podívejte, doktore, tady jsem lovec já a nechci, aby se role obrátily.“

„A co vás tedy najednou tak vykolejilo?“

„Co? Jak si se mnou hraje, na to já nejsem zvyklý.“

„Aha, tak ona je jako rybář, co hodí udičku a pak uhne?“

„Dalo by se to tak říct. I když ze začátku tak upejpavá nebyla. Spíš naopak, to byla vášnivá až hrůza. A jak u toho řvala, že jsem měl strach, že na nás vletí uklízečka. Jenže ona je naštěstí nahluchlá.“

„Uklízečka? Vy máte doma uklízečku?“

„Kdepak, já jsem ji přece netahal domů. Pěkně si užít, ale odsaď pocaď. Mám takový kamrlík ve fitku, pěkný pohodlný kanapíčko. Jo, to už něco pamatuje!“

Psychiatr se zamyslel.

„Takže ona byla zpočátku svolná, hrála tu vaši hru, a pak najednou couvla?“

Blažek se zakabonil.

„Tak úplně se to říct nedá. Možná jako by trochu ochladla. To vlastně taky ne. Jako by se něčeho bála…“

„Že se to prozradí? Je vdaná?“

„Já vlastně nevím. Neptal jsem se.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1