Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Jak se stát vévodkyní

Vydání první

Copyright © 2019 by Sabrina Jeffries, LLC

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images,

Pi Creative Lab and TAS-32. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2327. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Project Duchess vydaného nakladatelstvím Zebra Books. Zebra Books are published by

Kensington Publishing Corp., New York, v roce 2019

Český překlad © 2020 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1277-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1278-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Sabrina Jeffries

Jak se stát vévodkyní

Joyce Ratleyové

za mnoho a mnoho hezkých let výuky a péče

o naše autistické děti i dospělé.

Bude nám chybět vaše moudrost i výborný přístup.

Vím, že budete pokračovat v konání ještě větších věcí.

A mé agentce Pam Ahearnové z Ahearn Agency,

která mě podporuje už jednatřicet let

v časech dobrých i zlých.

Doufám, že v tom budeme ještě dlouho pokračovat.

Londýnské Timesy, zprávy ze společnosti

OVDOVĚLÁ VÉVODKYNĚ PŘIŠLA O TŘETÍHO MANŽELA

Jak jsme slíbili, milí čtenáři, pospíšili jsme si, abychom vám co nejdřív přinesli nejnovější zprávy. Jedná se o velice udivující fakt. Lydia Fletcherová, jež má tu podezřelou výsadu, že byla provdána za tři vévody – čtvrtého vévodu z Greycourtu, druhého vévodu z Thornstocku a v těchto dnech zesnulého čtvrtého vévodu z Armitage – se potřetí stala vdovou.

Podařilo se jí porodit každému manželovi dědice titulu a v jednom případě dokonce i druhého syna – i když je třeba říct, že se střídavým úspěchem. Její syn Fletcher Pryde, pátý vévoda z Greycourtu, totiž znásobil desetkrát otcovo jmění, ale zároveň se o něm říká, že vede tajný spolek zhýralých starých mládenců. Vzhledem ke zdrženlivosti tohoto gentlemana si člověk jen stěží umí představit někoho, kdo by se méně hodil k takovému nesmyslnému chování, ale jak už to často bývá, tichá voda břehy bere.

To už lze spíš uvěřit pověstem o jejím druhém synovi, Marlowu Drakeovi, třetím vévodovi z Thornstocku, o němž se tvrdí, že nikdy netančil s lehkou dívkou, která by se mu nelíbila. Jeho sestra-dvojče, lady Gwyn, která nedávno přibyla do Londýna, slibuje, že mu takové chování ztíží, protože ho přiměje, aby od ní odháněl dav jejích vlastních ctitelů. Její první společenská sezona by měla být velice zajímavá, čemuž budou tyto noviny věnovat fascinovanou pozornost.

Nakonec se dostáváme k Sheridanu Wolfeovi, novému vévodovi z Armitage, který strávil většinu života v Prusku, kde byl jeho právě zesnulý otec velvyslancem. Je velkým otazníkem rodiny, neboť ho moc lidí ze společnosti nezná, ale neměl by mít problém najít si nějakou bohatou dědičku ochotnou vyměnit své věno za vzácný titul vévodkyně. Pokud tak učiní, měla by mu brzy porodit dědice a případně ještě dalšího syna, protože v záloze číhá jeho mladší bratr, plukovník lord Heywood Wolfe, na svou šanci na titul.

Vlastně všechny děti ovdovělé vévodkyně Lydie by se měly co nejdřív postarat o novou generaci vzhledem – člověk se to až zdráhá vyslovit – k rodovým tendencím, kdy vévodové z těchto rodů umírají v mladém věku.

Pohřeb se bude konat v Armitage Hall v Lincolnshiru.

1. kapitola

Londýn, září 1808

Jednoho pěkného podzimního odpoledne vystoupal Fletcher Pryde, pátý vévoda z Greycourtu, po schodech ke vchodu do svého domu v Mayfairu zcela ponořený do myšlenek o svých obchodech. A nejspíš proto si nevšiml výmluvného výrazu ve tváři majordoma, který ho pouštěl dovnitř.

„Vaše Milosti, cítím jako svou povinnost upozornit vás na…“

„Teď ne, Johnstone. V osm hodin musím stihnout jednu večeři a doufám, že ještě předtím chytím v klubu starého Brierlyho. Zbavuje se majetku nedaleko mého panství v Devonu a já ho musím získat, pokud mám pokračovat ve svých vylepšeních. A mám doporučení, abych si nejdřív o tom všechno pořádně přečetl, než s ním budu mluvit.“

„Další pozemky, Greyi?“ ozval se rozhodný, mladý ženský hlas. „Občas mi připadá, že nakupuješ půdu stejně dychtivě, jako si ženy pořizují nové šaty. A soudíc podle tvé pověsti mazaného obchodníka, za ně nejspíš platíš méně než my.“

Grey se otočil za tím zvukem. „Vanesso!“ Pak se zamračil na Johnstona. „Proč jste mi neřekl, že je tady?“

Majordom zvedl oči vzhůru, téměř jako by chtěl protočit panenky. „Snažil jsem se o to, pane.“

„Ach, pravda. Nejspíš ano.“

Grey se shovívavě usmál na Vanessu Prydeovou. Ve čtyřiadvaceti letech byla o deset let mladší než on. Bral ji spíš jako mladší sestru než jako svou sestřenici.

Sundal si klobouk, jezdecké rukavice i převlečník a všechno to podal lokajovi. Grey ho neznal, ale viděl, že civí na Vanessu jako chudák na princeznu. Jeho fascinace byla pochopitelná, protože měla srdcovitý obličej, dokonalé tělo a husté, černé kudrny, byla však zároveň také naprosto nevhodná.

Grey na něj vrhl jeden ze svých zdrcujících pohledů, jimiž vynikal.

Když se lokaj začervenal a pospíšil si odtud, přistoupil k němu Johnston a zašeptal: „Promiňte, Vaše Milosti, je tu nový. Promluvím si s ním.“

„Ujistím se, že jste to udělal.“ Poté obrátil svou pozornost k Vanesse, která si zřejmě té výměny názorů vůbec nevšimla.

„Neočekával jsem tě.“

„To jsi měl, bratranče.“ Po elegantní úkloně se na něj Vanessa vesele usmála. „Nebo bych měla říct ‚budoucí snoubenče‘?“

„O tom, prosím tě, ani nežertuj,“ zavrčel. Pokaždé když se snažil představit si, že je ženatý s Vanessou, zjevila se mu jako miminko v zavinovačce, které držel její otec – jeho strýc Eustace Pryde – a věděl, že by to nešlo.

Viděl ji vyrůstat – a nedokázal si ji představit jako svou manželku.

Naštěstí po tom nijak netoužila ani ona.

Kdykoli ji její ambiciózní matka poslala, aby ho dostala do kompromitující situace a on si ji tak musel vzít, trávili většinu času tím, že vymýšleli vhodný důvod, proč ho Vanessa „nezastihla doma“.

„Neboj se,“ lehce se zasmála Vanessa. „Je se mnou komorná a jako obvykle je ochotná potvrdit všechno, co předložíme jako výmluvu matce. Tak si pojď sednout s námi do salonu k čaji a koláčkům.“

Člověk mohl Vanessu klidně nechat, aby se mu postarala o dům. Když šli po chodbě, poznamenal: „Vypadáš dobře.“

Trochu se nadmula pýchou a předběhla ho, aby se k němu mohla otočit čelem. Přiměla ho, aby se zastavil, když si zatočila sukněmi kolem nohou. „Tak tobě se líbí moje nové šaty? To nemůžu matce říct. Sama je vybrala, aby tě uvedla v pokušení. Řekla jsem jí, že žlutá je… tvá oblíbená barva.“

„Žlutou nesnáším.“

Zajiskřila na něj očima. „No právě.“

Nechtěně se zasmál. „Má drahá, jsi pěkná uličnice. Kdybys věnovala třeba jen desetinu energie, kterou potřebuješ na provokování matky, vyhledávání manžela, už by ti u nohou klečelo alespoň dvacet mužů a žebralo o tvou ruku.“

Zdálo se, že to potlačilo její elán. „To už jsem udělala. Ale víš, jaká matka je. Pokud nebudeš zcela ze hry, nedovolí mi, abych přijala žádost o ruku od jakéhokoli níže postaveného muže.“

Pohrozila mu prstem. „Tak mohl by ses už konečně oženit, prosím? S kýmkoli kromě mě. Jelikož jinak umřu jako stará panna.“

„To se ti nikdy nemůže stát, jak oba dobře víme.“ Pak na ni pohlédl přivřenýma očima. „Počkej chvíli – existuje právě teď někdo, na koho padl tvůj zrak?“

Její ruměnec ho vylekal. Vanessa měla hrozný vkus, co se týkalo mužů.

„Kdo to je?“ naléhal.

Zvedla hrdě bradu. „To ti nehodlám říct.“

„Protože víš, že bych s tím nesouhlasil, což znamená, že se k tobě vůbec nehodí.“

„To není pravda. Je básník.“

Zatraceně. Vanessa si potřebovala vzít básníka asi tak, jako si on potřeboval vzít kuchařku. Ačkoli… „Je to známý básník?“ zeptal se s nadějí v hlase. Kdyby měl peníze, mohlo by to fungovat.

Kdokoli si vezme Vanessu, potřebuje mít hromadu peněz už jenom proto, aby byl schopný zaplatit její nákupy šatů.

Otočila se a odpochodovala do salonu. „Bude. S mou podporou a povzbuzením.“

„Stůjte při nás všichni svatí.“ Téměř mu bylo toho básníka líto, ať to byl kdokoli. „Předpokládám, že matka s tím nesouhlasí.“

„Přece jí o tom neřeknu,“ ušklíbla se a vešla do salonu.

Vanessina komorná seděla s nepřítomným výrazem vzpřímeně na pohovce. Bezpochyby ji její náladová paní používala jako jakýsi svůj doplněk.

„Potom dosud nejde o žádný vážný vztah,“ prohlásil Grey a ulevilo se mu, že do toho není zapletený. Stále doufal, že se dostane do Brierlyova klubu, než odtamtud ten muž odejde.

„Jak bych se vůbec mohla dopracovat k nějakému vážnému vztahu?“ Vanessa si vzala čajový koláček a snědla ho s obvyklou dravou chutí. „Matka je tak soustředěná na to, že si musím vzít tebe, že ji nemůžu dostat k tomu, aby se mnou navštívila nějaké společenské akce… kam by mohl zavítat i můj přítel.“ Střelila po něm zoufalým pohledem. „A díky nejnovějším drbům o tobě je znovu jako slzavé údolí. Ona skutečně věří všem těm nesmyslům, že vedeš nějaký tajný klub zhýralých svobodných mládenců.“

Ušklíbl se. „Nikdy bych neprovozoval něco tak únavného a předvídatelného. Nemám na to čas ani motivaci. Takováto úroveň jednání vyžaduje příliš mnoho úsilí, aby to fungovalo, pokud jsou lidé takoví, jací jsou.“

„Doufám, že jsi jí řekla, že raději zaměřím energii na svůj majetek.“

„Ano. Ale nevěřila mi. Nikdy mi nevěří.“

„Přesto tě sem poslala, aby ses zkompromitovala s hlavou tajného spolku svůdců. To nedává smysl.“

„Kvůli těm povídačkám se ještě dychtivěji snaží, aby sis mě vzal za ženu.“

„Nejspíš se obává, že utratím všechno své bohatství na ,zhýralé‘ živobytí, než uchvátíš mě a můj vévodský titul pro naše potomky.“

„Nebo si myslí, že s mužem podléhajícím tak nezvladatelným touhám se dá dobře manipulovat. Ale měla by tě znát líp. Jako tě znám já. Na tobě není nic, co bys nezvládal svou vůlí.“ Vanessa si poklepala prstem na bradu.

„Ale je tu i jiná možnost – že matka začala s těmi řečmi o tom tajném spolku sama.“

„Z jakého důvodu?“

„Aby to vypadalo, že je zbytečné se o tebe pokoušet. Doufá, že tím vyřadí mé sokyně.“

„Nerad ti to říkám, má drahá, ale zvěsti o mužově hříšnosti jen zřídkakdy odstraní ženskou konkurenci. Pokud to byl matčin plán, byl hloupý. A dokazuje to můj názor na klepy. Ty nejsou ničím jiným než zábavou pro znuděné lidi. Kdyby lidé z vyšší společnosti věnovali jen desetinu energie, kterou plýtvají na…“

„Já vím, já vím – jsme všichni frivolní a nejsme ani špetku užiteční,“ poznamenala čtverácky. „Ty jsi jediný, kdo má trochu rozumu.“

Jelikož její komorná vypadala, že každou chvíli pukne tím, jak potlačuje smích, vrhl na Vanessu smutný úsměv. „Ty mě považuješ za stejně pompézního a arogantního, jako jsou všichni ostatní, že?“

„Ještě horšího.“ Poté však to obvinění zmírnila úsměvem.

„A s touto poznámkou tě opustím.“ Komorná si odkašlala a Vanessa se klepla do čela. „Málem bych zapomněla! Mám tu pro tebe tohle,“ řekla a vytáhla z kabelky zapečetěný dopis.

„Přišlo to k nám místo k tobě, což je podivné. Možná tvá matka slyšela nějaké zvěsti, že jsi celé týdny nebyl v londýnském domě. Ačkoli proč si myslí, že zrovna my bychom tě měli vídat častěji, to je nad mé chápání.“

Ignoroval to, jak se mu náhle sevřelo cosi v hrudi. „Víš moc dobře proč.“

Vanessa s povzdechem přistoupila k němu blíž a promluvila tak tiše, aby to slyšel pouze on. „Musíš svou matku stále ještě trestat?“

„Nemluv nesmysly,“ odsekl jí bezstarostně, aby skryl vinu, již pocítil. „Já ji přece netrestám. A kromě toho má své další děti u sebe, aby jí dělaly společnost. Nepotřebuje, abych kolem ní pobíhal ještě já.“

Vanessa se ušklíbla. „Jako bys to někdy dělal. A ano, trestáš ji, ať už si to přiznáš, nebo ne.“

Kvůli lítosti, kterou zahlédl ve Vanessiných očích, zalitoval, že vůbec něco o své matce řekl.

Natáhl se pro dopis, ale Vanessa ho nepustila. „Miluje tě, víš?“

„Ano.“ Co jiného mohl říct? On ji také svým způsobem miloval. Začal si strkat dopis do kapsy, když vtom se zarazil. Zdálo se mu, že na matku je ten dopis hrozně tenký. S hrůzou ho otevřel a uvnitř našel pouze velice krátké sdělení:

Můj nejdražší Greyi,

s lítostí Tě musím informovat, že právě zemřel Tvůj nevlastní otec. Pohřeb je v úterý v Armitage Hall.

S láskou

matka

P. S. Prosím, přijeď. Bez Tebe to nezvládnu.

Grey nevěřícně zíral na ta slova. Maurice, jediný otec, jehož kdy opravdu poznal, je mrtvý.

Prosím, přijeď. Bez Tebe to nezvládnu.

Matka musí být zničená.

Zděšení se mu muselo projevit ve tváři, protože Vanessa popadla dopis, přečetla si ho a poté k němu zvedla šokovaný pohled. „Ach Greyi, to je hrozné. Je mi to tak moc líto.“

„Děkuju,“ zamumlal, přestože se cítil jako podvodník.

Od návratu rodiny z Pruska před několika měsíci se s Mauricem téměř neviděl. Kvůli své zatrpklosti se držel stranou, a teď už bylo příliš pozdě.

Vanessa znovu pročítala dopis se zkrabaceným obočím.

„Maurice… to je Sheridanův otec, že? Takže z něj nyní bude vévoda.“

Zaujal ho podivný tón jejího hlasu. „Sheridan? Odkdy se tak kamarádíš s mým nevlastním bratrem? Setkala ses s ním jen jednou.“

„Setkali jsme se třikrát,“ zamumlala. „A dokonce jsme spolu dvakrát tancovali.“

A jé! Sheridan by si měl dát na Vanessu pozor. Když upře svou pozornost na nějakého muže, je schopná se do něj opravdu zakousnout. „Neříkej mi, že je to ten ‚básník‘, na kterého děláš oči.“

Při jeho ostrém tónu vzhlédla. „Nebuď směšný. Sheridan nemá v hlavě jedinou poetickou myšlenku.“

V tom měla pravdu, ale jak o tom ví? „Teď mu budeš muset říkat Armitage, když bude vévoda.“

„To je jen další důvod, abych se o něj nezajímala. Nikdy si nevezmu za manžela vévodu, ať si to matka přeje sebevíc. Jste všichni příliš… příliš…“

„Pompézní a arogantní?“

Trhla sebou, jako by si uvědomila, že by neměla urážet muže, který právě přišel o svého blízkého příbuzného. „Něco takového.“

Když neodpověděl, dodala: „Ty máš samozřejmě v rodině spoustu vévodů.“

„To se stává, když se něčí matka třikrát dobře provdá.“

„A nechá za sebou úplnou dynastii. Někdo by mohl říct, že to měla výtečně naplánované.“

„Neplánovala si, že třikrát ovdoví, to tě ujišťuju,“ pronesl ostře.

Vanessa vypadala zděšeně. „Samozřejmě že ne. Omlouvám se, Greyi, bylo to ode mě netaktní.“

Třel si kořen nosu. „Ne, je to… Prostě mě ta novina vykolejila.“

„Jistě. Pokud bych pro tebe mohla něco udělat…“

Grey neodpověděl, protože už uvažoval, co s sebou přinese skutečnost, že se Sheridan stane vévodou z Armitage. Maurice byl vévodou pouze několik měsíců, a teď je nucen převzít ten prapor Sheridan. Musí mu z toho jít hlava kolem. Grey by měl být v Armitage Hall, i kdyby jenom proto, aby pomohl Sheridanovi a matce s přípravami k úternímu pohřbu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Londýnské Timesy, zprávy ze společnosti

1. kapitola