Cara

Hunterová

Není

úniku

No Way Out

Copyright © Cara Hunter, 2019

Cover photos by Trevor Payne / Arcangel Images Limited

and Silas Manhood

Cover design © Penguin Random House UK

Translation © Markéta Polochová, 2020

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2020

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0256-1 (PDF)

ISBN 978-80-275-0257-8 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0258-5 (MobiPocket)

Saře

Protože všichni potřebujeme spřízněnou duši

4. 1. 2018, 0:55

Kamera na přilbě, hasič Fletcher, Hasičský záchranný sbor Oxfordshire

Nehoda ve Felix House, Southey Road 23, Oxford

Záznam začíná ve chvíli, kdy v ulici zastavují dva požární vozy. Dům je obrovský. Je tma. Sirény, blikající světla.

Dispečink hasičům:

V budově se možná nacházejí osoby. Podle telefonátu na tísňovou linku mohou být uvnitř čtyři lidé: dva dospělí, dvě děti.

Velitel zásahu:

Příjem. Jdeme dovnitř. Přízemí v plamenech.

Kamera se natočí k domu. Z oken na pravé straně v nejvyšším patře stoupá hustý černý dým. V nižších podlažích jsou vidět plameny. Na ulici stojí pět nebo šest kolemjdoucích a sousedů. Je slyšet křik a další sirény. Přijíždějí policejní auta.

Hasiči vysunují žebřík, vytahují hadici, nasazují si dýchací přístroje.

Velitel zásahu posádce:

Nikdo ze sousedů neviděl nikoho z rodiny venku. Potřebuju dva lidi s dýchacím přístrojem, kteří půjdou nahoru a prohledají první patro.

Technik chemické služby:

Příjem. Tým Alfa 1 se právě chystá dovnitř.

Skleněnou výplní ve vstupních dveřích jsou zřetelně vidět plameny. Tým Alfa 1 pod Fletcherovým vedením postupuje po příjezdové cestě k domu. Přistavují k levé straně domu žebřík. Fletcher stoupá nahoru s hadicí. Tlumené hlasy, praskání ve vysílačce. Hlasité dýchání v masce. Kamera přes okenní římsu nahlíží do pokoje. Plno kouře. Baterka na helmě posvítí napravo i nalevo, osvětluje police, komodu, židli. V této části zatím nehoří, ale koberec viditelně doutná. Kamera se obrací zpátky k oknu. Záběr na hasiče Evanse, který právě oknem vstupuje dovnitř.

Technik chemické služby:

Týme Alfa 1, nějaké stopy po obětech?

Fletcher (těžce dýchá):

Ne.

Fletcher přejde ke dveřím a vyjde na chodbu. Kamera se otáčí ze strany na stranu a ve světle baterky je vidět další troje dveře a schodiště vedoucí do horního patra. Spodním schodištěm nahoru pronikají záblesky plamenů z přízemí, vzduchem poletují jiskry a prostorem stoupá nahoru ke stropu hustý dým. Další zapraskání ve vysílačce. Proud vody. Ti, kteří zůstali venku, začali hasit. Fletcher přejde k nejbližším dveřím, jsou pootevřené. Přes hustý dým stěží rozpozná plakáty fotbalistů a postel. Shrnuté přikrývky, lůžko je prázdné. Fletcher prohlédne celý pokoj a podívá se pod postel.

Technik chemické služby:

Týme Alfa 1, pro informaci, sousedi říkají, že uvnitř je zhruba desetiletý chlapec a batole.

Fletcher se vrátí na chodbu a dojde k dalším dveřím. Jsou otevřené. Kouř je tu mnohem hustší. V pokoji hoří: koberec, záclony i ložní prádlo, všechno je v plamenech. Fletcher spěchá k postýlce. Uvnitř leží dítě. Nehýbe se. Fletcher se co nejrychleji vrátí do první místnosti a chlapce předá požárníku Evansovi, který čeká za oknem na žebříku. Závan čerstvého vzduchu do prostoru. Koberec se právě vzňal.

Fletcher:

Tým Alfa 1 technikovi. Nalezena jedna osoba, právě ji snášejí po žebříku. Malé dítě. Nereaguje.

Velitel zásahu:

Příjem, Alfo 1. Lékaři jsou na místě.

Fletcher se vrátí na chodbu a s ním dovnitř vejde i požárník Waites. Vydají se po schodišti nahoru. Hasiči Evans a Jones také vstoupili do domu a hledají možné přeživší. Postupují z druhé strany.

Fletcher:

Našli jste někoho?

Evans gesty naznačí, že ne. Jones má kameru s nočním viděním. Rozhlíží se kolem. Pak začne mávat. Ukazuje dolů.

Jones:

Dole někdo je — přímo pod schody.

Fletcher:

Alfa 1 technikovi. Pod schody nalezena další osoba. Mohlo by to být druhé dítě. Jdu tam.

Tým Alfa 1 schází dolů. Podlaha v chodbě hoří a všude kolem šlehají do výšky plameny. Muži zvednou tělo a vrátí se do prvního patra, kde ho předají týmu Alfa 2. Ti ho zanesou k žebříku. Náhlé zvuky exploze a hroucení trámů. Oheň pronikl do horního patra. Ve vysílačce křik na poplach. Ve dveřích ložnice jsou vidět plameny.

Waites:

Do hajzlu… Zpátky… Zpátky!

Velitel zásahu:

Všichni ven, opakuji, všichni ven.

Fletcher (lapá po dechu):

Uvnitř můžou být ještě další… Jdu tam.

Velitel zásahu:

Zamítá se, opakuji, zamítá se. Životu nebezpečné. Okamžitě vypadněte. Opakuji: okamžitě vypadněte! Týme Alfa 1, potvrďte příjem…

Další výbuch. Vysílačka bez signálu.

Nesnáším Vánoce. Jako kluk jsem je asi rád míval, ale na to už si nevzpomínám. A později, když už jsem byl dost starý, jsem se pokaždé vytratil — hlavně se dostat z domu. Neměl jsem kam jít, ale i bloumat bezcílně po ulicích bylo lepší než sedět s ostatními v obýváku u stolu a mlčky zírat jeden na druhého. A co teprve utrpení způsobené vánočním dílem sitkomu Jen blázni a koně. A čím jsem byl starší, tím víc jsem tohle období nesnášel: od konce října až do ledna všude samé veselé cetky s vánočními motivy. „Počkej, až budeš mít děti,“ říkávali mi, „změníš názor — Vánoce s dítětem jsou magické.“ A taky že byly. Když jsme měli Jakea, byly to kouzelné okamžiky. Vzpomínám si, jak úplně sám vyráběl překrásné papírové ozdoby — pečlivě vystřihoval soby a sněhuláky a lední medvědy. Měli jsme doma cesmínu, do vlněných punčoch jsme strkali pomeranče a po zahradě rozvěšovali malá světýlka. Vybavuju si, že jeden rok sněžilo a on seděl u okna a fascinovaně sledoval, jak se k zemi pomalinku snášejí obrovské sněhové vločky, lehounké jako pírko. Jo, bylo to magické. Ale co se stane, když o dítě, díky kterému měly Vánoce tohle kouzlo, přijdete? Co pak? To už vám nikdo neřekne. Neporadí vám, jak se vyrovnat se svátky, které přijdou potom. Ani s těmi dalšími. Nebo s těmi po nich.

Jasně, existuje práce. Moje řešení. Jenomže dělat poldu o svátcích je pěkně na pytel. Objeví se snad všechny zločiny, na které si vzpomenete: krádeže, domácí násilí i narušování veřejného pořádku. Všechno jsou to spíš drobné přestupky, ale ta hromada papírování, co kolem toho je! Všichni dost pijí, mají až moc volného času, a navrch jsou čtyřiadvacet hodin denně ve společnosti svých blízkých, které by měli mít rádi, ale většinou přijdou na to, že svůj cit znatelně přecenili. Vezměte v potaz tohle všechno, k tomu přičtěte fakt, že všichni si chtějí vzít dovolenou, a je jasné, že se nám o svátcích nedostává lidí. Vlastně se vám tu dost sáhodlouze pokouším vysvětlit, proč stojím pár dní po Novém roce o půl šesté ráno v kuchyni, kde je zima jako v psírně, zírám ven do tmy, poslouchám Radio 4 a čekám, až se mi začne vařit voda. Ve dřezu leží špinavé talíře, protože jsem se nenamáhal vyprázdnit myčku, a popelnice za domem přetékají — prošvihl jsem svoz. Na cestičce u domu se povalují plechovky od jídla. Možná to udělala sousedovic kočka, ale mám spíš podezření na lišku, kterou jsem po ránu několikrát zahlédl na zahradě. A jestli si říkáte, co jsem dělal vzhůru v tak nekřesťanskou hodinu, hned se to dozvíte.

V rádiu začnou vysílat ranní modlitbu. Vypnu to. Bůh jde mimo mě, obzvlášť takhle po ránu. Vezmu do ruky mobil a na okamžik zaváhám, ale pak číslo vytočím. Jo, já vím, kolik je hodin, ale nemyslím si, že ji vzbudím. Na noc si vypíná telefon. Jako každý normální člověk.

Podle očekávání uslyším čtyři zazvonění, potom cvaknutí a robotický ženský hlas, oznamující, že volaný účastník je dočasně nedostupný. Nakonec pípnutí.

„Ahoj Alex, to jsem já. Nic se neděje. Jenom chci vědět, jestli jsi v pořádku. A že to pomáhá. Myslím ten čas na rozmyšlenou, který jsi chtěla.“

Čím to, že když mluvíte s přístrojem, i vcelku inteligentní člověk žvatlá jako pitomec? Na pracovní desce je hnědá skvrna, která tam ještě včera večer nebyla. Aspoň si na ni nevzpomínám. Začnu ji seškrabávat nehtem.

„Pozdravuj ode mě ségru.“ Pauza. „Tak to je všecko. Prostě mi zavolej, dobře?“ Slyším ticho na druhé straně. Vím, že je to nemožné, a přesto doufám, že tam je, poslouchá a zvedne to. „Chybíš mi.“

Miluju tě.

Měl bych to říct, ale neřeknu. Snažím se vybavit si, jak dlouho se mnou nemluví. Týden? To bude víc. Řekl bych, že to začalo na Štěpána. Doufal jsem, že s novým rokem se to spraví. Že to dokážeme hodit za hlavu, jako by svévolný odpočet dalšího roku mohl změnit to, jak se Alex cítí. A jak se cítím já.

Vaří se voda. Natáhnu se do skříňky pro kafe. Najdu jenom to nejlevnější instantní, které tu Alex schovává pro instalatéry a malíře. Hogo fogo kapsle dávno došly. To Alex chtěla kávovar na kapsle. Jenže tohle laciný kafe má aspoň grády. Zrovna si zalívám druhý hrnek a vtom mi zazvoní telefon.

„Alex?“

„Ne, šéfe. To jsem já. Gislingham.“

Zrudnu. Poznal, jak zoufale to znělo? Protože já to slyšel. „Co se děje, Gisi?“

„Omlouvám se, že ruším takhle brzy po ránu. Jsem na Southey Road. V noci tu došlo k požáru. Ještě pořád se nepodařilo ho uhasit.“

„Nějaké oběti?“

Odpověď ale znám, ještě než tu otázku položím. Jinak by mi nevolal ve tři čtvrtě na šest.

Slyším, jak zatají dech. „Zatím jenom jedna, šéfe. Malé dítě. Ještě je tu o něco starší kluk, ale toho dostali ven včas. Není mu do skoku, ale žije. Odvezli ho do nemocnice Johna Radcliffa.“

„A co rodiče?“

„Po těch není ani stopy.“

„A kruci.“

„No právě. Snažíme se to utajit před novináři, ale je jenom otázka času, než se to dostane ven. Pardon, že vás tahám z postele v tuhle hodinu, ale říkal jsem si, že byste tady měl být…“

„Stejně jsem byl vzhůru. Už jedu.“

• • •

Gislingham stojí na Southey Road. Rozpačitě schová mobil do kapsy. Nemohl se rozhodnout, jestli má Fawleymu vůbec volat. Nikdy by to nahlas nepřiznal, a když na to jenom pomyslí, cítí se provinile, ale Fawley je poslední dobou dost mimo. Nejde jen o to, že snadno vyletí — i když to taky. Hlavně je roztěkaný. Duchem nepřítomný. Ani nepřišel na stanici na vánoční večírek, ale odjakživa tvrdí, že Vánoce nesnáší, takže to by ještě nemuselo nic znamenat. Na druhou stranu se povídá, že ho opustila žena, a soudě podle vzhledu jeho košil na tom něco bude. Ani Gislinghamovy košile sice nevypadají nijak výstavně, ale to nevypadaly nikdy, protože si odnepaměti žehlí sám. Dodneška nepřišel na to, co s límečky.

Gislingham se otočí a vyrazí po příjezdové cestě směrem k domu. Plameny ustoupily, ale hasiči v dýchacích přístrojích dům dál kropí proudy vody a stříkají ji dovnitř otevřenými okny. Vzhůru k temnému nebi stoupá hustý dým. Vzduch ztěžkl sazemi a zápachem spáleného plastu.

Ke Gislinghamovi přistoupí velitel zásahu. Drobný štěrk mu skřípe pod nohama. „Mezi námi: téměř s jistotou to někdo podpálil úmyslně, ale ještě chvíli potrvá, než dovnitř pustíme vyšetřovací tým. Vypadá to, že hořet začalo v obýváku, jenže se propadla celá střecha, takže mě pak nechytejte za slovo.“

„Čili je možné, že hledáme víc těl?“

„Jo, možné to je. Na té straně jsou tři patra kamení a bordelu. Bůhví jak dlouho bude trvat, než se tím prohrabeme až dolů.“ Muž si sundá helmu a hřbetem ruky si otře pot z čela. „Nevíte něco o tom klukovi?“

„Zatím ne. Kolegyně s ním jela do nemocnice. Jakmile něco zjistím, dám vám vědět.“

Velitel se zamračí. Dobře ví, jaké šance kluk má, dělá tuhle práci už dlouho. Napije se vody. „A kde je Quinn? Má volno?“

Gislingham zavrtí hlavou. „Tenhle případ je můj. Jsem zastupující detektiv seržant.“

Velitel hasičů tázavě zvedne obočí. „Zaslechl jsem, že si to Quinn pěkně posral, ale nevěděl jsem, že je to tak vážný.“

Gislingham pokrčí rameny. „Těžko soudit.“

Požárník si ho v modrých blikajících světlech měří pohledem. „Chvíli to trvá, než si člověk zvykne, co?“ řekne nakonec. „Velet tomu všemu.“ Pak zahodí lahev s vodou, zamíří zpátky k hasičskému vozu a cestou poplácá Gislinghama po rameni. „Radím vám, jděte si tvrdě za svým a popadněte příležitost za pačesy. Nikdo jiný to za vás neudělá.“

Což je jinými slovy totéž, co mu radila žena. Ta navíc zdůrazňovala, že si za to Quinn může sám a že by se jim teď, když je Billy větší, nějaké peníze navíc dost hodily. A copak Gis Quinnovi něco dluží? Otázka, kterou se (moudře) rozhodl považovat za řečnickou.

Gislingham se kolem sebe chvíli rozhlíží a pak zamíří ke skupince uniformovaných policistů, postávajících za páskou. Na ulici stojí čumilové, ale vzhledem k brzké ranní hodině a zimě je jich zatím jenom pár. Gislingham si všimne novináře z Oxford Mailu, který se už deset minut neúspěšně pokouší upoutat jeho pozornost.

Gis se otočí ke konstáblovi. „Začala už obchůzka dům od domu?“

„Před chviličkou, seržante. Podařilo se nám splašit tři lidi. Není to moc, ale…“

„Jo, já vím. Všichni mají volno.“

U obrubníku zastaví vůz a někdo vystoupí. Rázně, důležitě a mává kolem sebe odznakem jako divý. Gislinghamovi začíná svítat. Zhluboka se nadechne. Je to Quinnovo auto.

• • •

Po útoku nožem v Blackbird Leys zatčen patnáctiletý mladík

V souvislosti se smrtelným bodným zraněním šestnáctiletého Damiena Parryho, ke kterému došlo na silvestra, vyslýchá policie teenagera… / ČÍST CELÝ ČLÁNEK

Očekávaný dopravní kolaps při zvýšeném sněžení příští týden

Meteorologický ústav vydal varování před větrem, protože k nám mají příští týden dorazit sněhové bouře a vichry ze Sibiře… / ČÍST CELÝ ČLÁNEK

Radní ohlásili nová opatření, která mají zmírnit znečištění ovzduší v Oxfordu

Oxfordská radnice se chystá představit nový, průkopnický plán, který by měl výrazně snížit množství emisí v obydlených částech města… / ČÍST CELÝ ČLÁNEK

Oxford United porazil MK Dons 3:1

Thomas, van Kessel a Obika skórovali v důležitém domácím vyřazovacím zápase… / ČÍST CELÝ ČLÁNEK

Oxford Mail online

Čtvrtek 4. ledna 2018 | Naposledy aktualizováno v 8:18

Katastrofální požár domu v Oxfordu

Dnes v brzkých ranních hodinách vypukl na Southey Road v rozlehlém edwardiánském domě se sedmi ložnicemi požár, při kterém zemřel tříletý chlapec. Příčina požáru zatím není známá, ale hasiči a záchranáři úzce spolupracují s policií a forenzním oddělením na určení ohniska. Druhého postiženého, kterého sousedé identifikovali jako staršího bratra zemřelého chlapce, odvezla sanitka do nemocnice Johna Radcliffa. Údajně se nadýchal kouře.

Zásahové jednotky byly do domu přivolány asi čtyřicet minut po půlnoci. Tehdy si sousedka všimla, že z přízemí šlehají plameny. Velitel hasičské zbrojnice na Rewley Road Patrick Moreton prohlásil, že když k domu dorazili, požár byl již značně rozšířený a trvalo čtyři hodiny, než se jim podařilo dostat oheň pod kontrolu. Na potvrzení, jestli se na vypuknutí požáru podílely i vánoční dekorace, je prý příliš brzy, řekl Moreton a dodal: „Tohle je příhodný okamžik připomenout všem, aby nezanedbávali bezpečnostní opatření při používání dekorací, jako jsou svíčky a veškeré hořlavé materiály — například papírové řetězy. Minimálně jednou týdně byste také měli prověřit funkčnost požárních hlásičů u vás doma.“

Policie Thames Valley odmítla komentovat, zda byly obě děti v době požáru doma samy, bez dozoru rodičů.

65 KOMENTÁŘŮ

Janeelliottcornwallisova Uniká mi něco, nebo nebyl ani jeden z rodičů doma? To ty děcka v tomhle věku nechali samotný? Nemám slov — fakt.

111_blazenej_blake Asi někde venku chlastali. Tak to tydle zbohatlíci dělaj. Dejte na mě.

ernest_payne_zahradnik22 Před hodinou jsem kolem toho domu šel — jedna strana se úplně propadla. Klidně tam můžou být další těla. Nechte policii dělat svoji práci. Dejte jim čas.

Josephjosef88188 Kéž by víc lidí dbalo na varování ohledně vánočních ozdob. Třicet let jsem dělal hasiče a viděl jsem celou řadu ošklivých požárů.

• • •

Až když zatáčím doleva na Banbury Road, uvědomím si, kde přesně je Southey Road. Tři bloky severně od Frampton Road — ulice, kde žil William Harper a kde jsme v jeho sklepě našli mladou ženu s dítětem. Novináři mu přezdívali „Oxfordský Fritzl“, aspoň ze začátku. Už to bude osm měsíců, ale ještě v prosinci jsem svědčil u soudu a složka s případem mi pořád leží na stole a čeká na uložení do archivu. Na tenhle případ nikdo z nás jen tak nezapomene. A ze všech nejmíň Quinn. Tenkrát detektiv seržant, teď zase jenom konstábl. A vida, my o vlku… Sotva zabočím na Southey Road, zastavím a vypnu motor, uvidím jeho nové černé audi. Pokud jde o auta, vždycky si potrpěl na luxus. Pitomec. Kdybyste se mě zeptali, čím jezdí Gislingham, popravdě odpovím, že netuším. A to jsem ten jeho auťák musel vidět snad tisíckrát. A jak to vypadá na místě činu? Oheň se sice podařilo dostat pod kontrolu, ale jinak je tu pořádný cirkus: dvě hasičská auta, tři policejní vozy. Čumilové. Lidi, co si to fotí na mobil. Ještěže funebráci zaparkovali svou dodávku někde mimo dohled.

Quinn s Gislinghamem stojí u domu, a když se k nim blížím, obrátí se čelem ke mně. Quinn si podupává, aby se trochu zahřál, ale jinak je řeč jeho těla přinejmenším zvláštní. A to je ještě slabé slovo. Po funkci detektiva seržanta šel jako slepice po flusu — na vteřinu nezaváhal, chtěl se blýsknout —, takže sešup zpátky na konstábla mu očividně dělá problém. Znáte to: lehce nabyl, lehce pozbyl. Jen s tím pozbytím se člověk těžko srovnává. Quinn se snaží předstírat, že se ho to netýká, ale v prvé řadě si za to může sám. On a to jeho libido. Celý se třese, aby dostal druhou šanci, ale Gislingham si tuhle příležitost zaslouží. Jen ať ukáže, co v něm je. Obrátím se přímo k němu. Trochu okaté, já vím.

„Co je nového, seržante?“

Gislingham maličko ztuhne a vytáhne si poznámkový blok, i když dost pochybuju, že by ho potřeboval. Třesou se mu ruce, sice jenom trochu, ale obávám se, že Quinn si toho taky všiml.

„Dům vlastní rodina Esmondova, pane. Michael Esmond, čtyřicet let, vysokoškolský pedagog. Manželka Samantha, třiatřicet. Dvě děti: desetiletý Matty a tříletý Zachary.“

„Jak mu je? Tomu staršímu.“

„Je to jako na houpačce, tu líp, tu hůř, ale celkově na tom není moc dobře.“

„A rodiče pořád nikde?“

Gislingham se zamračí. „Ložnice je tamhle,“ řekne a ukáže na levou část vily. „Zůstala skoro netknutá. A po tělech ani stopy. Kluci od hasičů říkali, že v posteli tu noc nikdo nespal. Tak jsem si ty Esmondovy vygoogloval a našel jsem tohle.“

Gislingham mi podá svůj telefon. Uvidím webové stránky King’s College v Londýně, konkrétně oznámení o aktuální londýnské konferenci zaměřené na sociální antropologii. A jedním z přednášejících je i Michael Esmond. Vystupuje s příspěvkem Smrt ohněm a vodou: Rituální obětní praktiky vúdú v Latinské Americe. Kdosi jednou řekl, že náhoda je Boží způsob, jak zůstat v utajení. Jestli je to pravda, nutno podotknout, že někdy má ten nahoře dost nevybíravý smysl pro humor.

Vrátím mobil Gisovi. „Zavolej tam. Potřebujeme vědět, jestli dorazil. To by znamenalo, že máme o jedno tělo méně. Aspoň něco.“

„Tak táta se nejspíš neupek,“ ucedí Quinn.

Střelím po něm pohledem, kterým ho rozmáznu jako červa, a obrátím se zpátky ke Gislinghamovi.

„Jaký je plán?“

Gislingham několikrát rychle zamrká. „Najít Michaela a Samanthu Esmondovy a zjistit, kde se v době požáru nacházeli. Obejít okolí dům od domu, kdyby někdo ze sousedů něco viděl. Promluvit s Boddiem ohledně pitvy. Najít a informovat nejbližší příbuzné. Zůstat v kontaktu s vyšetřovateli požáru.“ Gislingham ukáže na příjezdovou cestu a dodá: „A najít to auto, samozřejmě.“

Quinn se k němu obrátí: „Jaké auto?“

Gislingham tázavě zvedne obočí. „Na příjezdové cestě jsou stopy pneumatik. Jasné jako facka: Esmondovi mají auto. Ale kde je? Nikdo normální by odsud až do Londýna neřídil, takže se klidně vsadím, že když najdeme vůz, najdeme i paní Esmondovou.“

Odhadnout, kterému z nich teď právem narostl hřebínek, není žádná věda.

Přikývnu. „Dobrá práce, seržante. Jakmile se objeví něco nového — cokoli —, chci o tom vědět.“

Otočím se ke Quinnovi, který se mezitím posunul asi o metr blíž k domu. Nejspíš se řídí heslem „když nemůžeš vyhrát, vykliď pole“. Dům Esmondových není úplně můj šálek čaje, ale pokud se vám podobné stavby líbí, bude to podle vás výstavní exemplář. Teda spíš byl. Právě teď stéká dolů po fasádě kalná špinavá voda a všechna okna v přízemí jsou vysklená. Vila přímo nesousedí s žádným dalším rodinným domem: stojí samostatně a po obou stranách vstupních dveří má veliká okna, jenže z pravé poloviny domu zůstala sotva vnější zeď. Štít sice drží, ale taktak, a za ním nezbylo nic kromě očouzených zdí a hromady cihel, střešních trámů a rozbitého skla. To málo, co se zachovalo, je pokryté mozaikou a obkládané tudorovskými dřevěnými fošnami. Svého času musely být bílé, ale teď jsou ohořelé a špinavé od sazí. Nad jedním oknem sotva rozpoznáte letopočet 1909. Na kusu rozbité skleněné výplně je vidět nálepku Arsenalu.

„Nad čím dumáš?“ zeptám se Quinna.

Trochu sebou cukne. „Nad tím, co je zjevné, šéfe. Jak si může akademik dovolit takový bejvák v téhle čtvrti. Kolik byste řekl — pět mega?“

To víc. V téhle oblasti se domy dělí na malé, větší malé, menší velké a velké. A tenhle je obrovský. Gigantický.

„Třeba dědili,“ tipnu si. „Zkuste to prověřit.“

„Co kdyby ses na to mrknul, Quinne?“ pověří ho Gislingham.

Quinn trhne rameny. „Tak fajn.“

Když odcházím, slyším, jak si Gislingham pod vousy mumlá: „Tak fajn, seržante.“

• • •

Je pět minut po sedmé. Detektiv konstábl Erica Somerová stojí před šatní skříní a rozhoduje se, co si má vzít na sebe. Na kriminálce dělá teprve tři měsíce a otázka správného výběru oblečení je čím dál palčivější. Uniformu nemusela, i když měla své výhody — a tou nejzřejmější pochopitelně byla její uniformita —, jenomže teď chodí do práce v civilu a to není tak snadné. Bůhví pokolikáté už zírá na ramínka s oblečením a přemítá, jak má člověk vypadat seriózně, ale ne upjatě, profesionálně, a zároveň přístupně. Je to jako zlý sen. Erica si povzdechne. Kluci to mají lehčí, v tomhle ohledu i v mnoha dalších. Vystačí si s oblekem z Markse & Spencera a třemi kravatami. Baxter je toho živoucím důkazem. Verity Everettová si našla vlastní styl — bílá košile, tmavá sukně — a téměř ho neobměňuje: jeden den námořnická modř, druhý den černá, třetí šedá a pak zase šupem zpátky k modré. K tomu boty bez podpatku a v zimě propínací svetřík. Jenomže s takovou se klidně můžete navléct zpátky do uniformy a máte vystaráno. A co vlasy? Nebude ohon příliš frivolní? A drdol zase usedlý, à la ředitelka dívčí školy?

Somerová vytáhne ze skříně černý kalhotový kostým (potřetí za pět dnů — jestli si nedá pozor, brzy se z něj stane její nová uniforma) a vzápětí jí zazvoní telefon. Gislingham. Má ho ráda. Není tak suverénní (jako Quinn) ani talentovaný (jako Fawley), ale maká a má výsledky. Je metodický. Tvrdě dře. A je to dobrý chlap, což je nejdůležitější. Moc by si přála, aby to seržantství už nepustil. Zaslouží si to.

„Copak bys rád, seržo?“

„Jsem na Southey Road.“ Venku se musel zvednout vítr, protože v telefonu to rachotí a některá slova se ztrácejí v poryvech. „Hořelo tu. Jeden mrtvý, druhý kluk na jipce u Johna Radcliffa.“

Erica se posadí na postel. „Žhářství?“

„Zatím nevíme, ale vypadá to tak.“

„S čím můžu pomoct?“

„Víš, teď kolem Vánoc nám citelně chybí uniformy — Baxter šéfuje obchůzkám okolních domů, ale k ruce má jenom tři lidi.“

Somerová ví, jaké to je. Práce naprd, zvlášť v tomhle počasí. Jenom se modlí, aby Gis nechtěl, ať se k nim přidá. Zřejmě něco vycítil, protože rychle dodá: „Ale proto ti nevolám. Musím zůstat tady a Everettová se vrátí až odpoledne. Mohla bys skočit na pitevnu?“

Proč ne Quinn? napadne ji, ale neřekne nic. Mají s Quinnem něco za sebou — neuvážený, ale naštěstí krátký románek. A Somerová se obává, že o něm navíc ví zbytečně moc lidí. Zejména Fawley.

„Jasně. Žádný problém.“

„Už jsi někdy dělala na případu s ohořelým tělem?“

Somerová zaváhá. „Vlastně ne.“ Byla jenom u jedné pitvy a to bylo pobodání. Nic příjemného, ale ve srovnání se spálenou mrtvolou brnkačka.

„Všechno je jednou poprvé,“ řekne Gislingham. „To bude v pohodě.“ Na okamžik se odmlčí a pak dodá: „Vezmi si mentolky.“

• • •

Výslech Beverley Draperové, vedený na Southey Road 21 v Oxfordu

4. ledna 2018, 8:45

Výslech vede detektiv konstábl A. Baxter

AB: Pokud se nemýlím, to vy jste zavolala na tísňovou linku, je to tak?

BD: Ano, to jsem byla já. Vzbudil mě syn, měl ošklivý sen. Z oken jeho pokoje je vidět na sousední dům. Uslyšela jsem hluk — znělo to, jako když se tříští sklo. Napadlo mě, že se k nim vloupal zloděj, proto jsem odhrnula závěsy. A v tu chvíli jsem uviděla plameny. Říkala jsem si — na to si vzpomínám —, že už tam musí hořet hodnou chvíli, protože plameny šlehaly do výšky. Před domem roste spousta stromů, takže z ulice na něj není vidět. Nejspíš proto si nikdo ničeho nevšiml.

AB: A čtyřicet sedm minut po půlnoci jste zavolala na tísňovou linku?

BD: Přesně tak.

AB: Neviděla jste někoho poblíž domu? Nebo třeba utíkat pryč?

BD: Ne. Vždyť říkám, spala jsem, dokud mě neprobudil Dylan. Nevíte, jak jsou Esmondovi na tom?

AB: V tuto chvíli vám bohužel nemůžu poskytnout žádné informace.

BD: Viděla jsem, jak Mattyho odvážejí do nemocnice. A na internetu jsem si přečetla, že Michael i Samantha se pohřešují. To přece nemůže být pravda, ne? Přece…

AB: Jak už jsem říkal, v dohledné době vydáme oficiální prohlášení. Mohla byste mi říct, co o té rodině víte? Na Vánoce i na Nový rok byli doma, že? To neodjeli na návštěvu k příbuzným? Nebo třeba na hory lyžovat?

BD: Nejsem si jistá, jestli vůbec lyžují. Ano, na svátky zůstali doma. Den před Štědrým večerem se u nás ve škole zpívaly koledy. Byli tam všichni.

AB: A neměli nějakou návštěvu? Nevíte ještě o někom, kdo se mohl včera v noci zdržovat v domě?

BD: Hm, těžko říct…

AB: Jenom potřebujeme vědět, jestli tam nebyl ještě někdo další. Co rodinní příslušníci? Nějací přátelé? Klidně si to rozmyslete.

BD: [odmlka]

Mám-li být upřímná, nevšimla jsem si, že by se s někým družili. Když jsme se sem přistěhovali, pozvali jsme je na návštěvu, tak se to přece dělá, že, a Samantha slíbila, že se ozve, abychom zase na oplátku zašli my k nim, ale nějak už k tomu nikdy nedošlo. Loni v létě jsme na zahradě uspořádali grilovačku. Dorazili, ale zdálo se mi, že spíš z povinnosti. Nezdrželi se dlouho.

AB: A co nějací příbuzní?

BD: Pokud vím, Michaelův otec už zemřel a matka je tuším v nějakém pečovatelském domě. Někde poblíž Wantage, aspoň myslím. A o Samantině rodině nic nevím. Vůbec nic. Nikdy o nikom nemluvila.

AB: Domníváme se, že Esmondovi vlastní vůz, ale u domu nebyl.

BD: No ano, auto mají. Volvo Estate. Dost staré. Bílé. Netuším, proč nestojí před domem. Vždycky tam parkují.

AB: A nevíte, kam mohla Samantha jet?

BD: Takže se vážně pohřešuje…

AB: Jak už jsem říkal, nemůžeme podávat…

BD: Nebojte se, chápu. Ale ne, bohužel netuším, kde by mohla být.

AB: A opravdu vás nenapadá nikdo, koho bychom mohli kontaktovat?

BD: Je mi líto. Oni vážně nebyli moc družní.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

INTRO

Nesnáším Vánoce…

Oxford Mail online / Katastrofální požár domu v Oxfordu

Výslech Beverley Draperové

Ukázky z dalších dílů série Případy inspektora Fawleyho

Cara Hunterová: Někdo blízký

Cara Hunterová: V temnotě