Josef Strauss

JARKA, TO JE BŮH ČLOVĚK

(ukážka)

2014

Josef Strauss

Žít někdy bolí

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

© Josef Strauss, 2014

© Carpe diem, 2014

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-098-9 (pdf)

ISBN 978-80-7487-099-6 (epub)

O autorovi

Josef Strauus se narodil 20. 2. 1963. Pochází ze Slovenska, ve čtyřech letech se rodiče přestěhovali na Karlovarsko. Vyučil se brusičem skla, po vojně nastoupil do skláren Moser a stal se členem jedné z part, o nichž napsal řadu románů a novel, dodnes nevydaných.

Vyšlo:

Žít někdy bolí (2002)

Jako kus masa (2003)

Jarka, to je bůh človek (2006)

„Dobrej večer, slečno. Nevíte náhodou, kolik je hodin?“

„Náhodou vim... Za deset minut jedenáct.“

„Tak moc děkuju.“

„Neni zač.“

„Sem se chtěl zeptat...“

Zrovna ho nic nenapadá. Tahle se mu líbí. Dlouhý štíhlý nohy. Na krátkým těle velký prsa. Tak pětky. Podle oka. Sice trošku víc baculatej zadeček, ale jinak super. Bloncka s vlasama po ramena. Modrý snivý oči. Sytě červený smyslný rty. Láká ho každým pohybem. Tím, jak naklání hlavu k levýmu rameni, jak přešlapuje z nohy na nohu. Že by sexbomba?

Neměl se v Jizeře tolik nalejvat. Určitě je z něj cejtit pivo. Ale co má kluk ve čtyřiatřiceti dělat, když je pořád sám... Jako všichni v tý bandě, se kterou chodí skoro denně pařit.

„Na co ste se chtěl zeptat?“

Že by měla kočička zájem? Přesto jí na očích vidí střípečky strachu. Jsou tam, i když se je snaží maskovat úsměvem. Kolik jí tak může bejt? Tipoval by dvaadvacet, možná pětadvacet. Cože tak pozdě v noci a sama? Asi nebude zadaná. Většinou má na holky smůlu... Když už se na nějakou chystá, tak zjistí, že je buďto vdaná, nebo se vdávat bude.

„Dete k Tržnici?“

Nedůvěřivě na něho nakrabí obočí. Že by to byla nějaká pitomá otázka? On tam nechce jít, ale doufá, že ona jo. Měl by důvod šlapat s ní. Bydlí v Jateční. Obvykle tam chodí pěšky. Z Jizery deset minut cesty.

„Nic ve zlým... bych vás jenom doprovodil... abyste se nebála.“

Už mu rozumí. Kývne na souhlas.

Trefil se. Jde k Tržnici. Jenom aby ještě jela trojka. Do Starý Role by to pak měla pěknej kus.

Honza se snaží vydejchávat pivní výpary na druhou stranu. Sedum piv! Je rád, že jde. Občas se zakymácí.

„Byla sem na návštěvě u kamarádky...“

Ten hlas... Mírně hlubokej a roztřesenej, žensky hutnej. Džínová minisukně wranglerka. Bílý triko s krátkým rukávem. Co by ale měla mít na sobě, když je konec června a mimořádně teplá noc?

„Má tři děti, takže má, chudák, co dělat... Pomáhala sem jí s žehlením... Když to de, tak jí chodim helfnout aspoň s tím prádlem.“

Rozpovídá se. Karla je prostě nejlepší člověk pod sluncem. Kdyby se nevdala, mohly si dál užívat života. Bejt pořád spolu.

„Vy ste sama?“ hned vyzvídá. To je důležitý vědět.

„Momentálně jo...“

Momentálně... To znamená, že s někým chodí a nechodí?

„Takže...“

„Teď sem sama. Tejden. Rozešli sme se.“

„Tak to je mi líto.“

Větší krávovina ho napadnout nemohla. Co to vypustil z huby? Nejradši by si vlepil facku. Bude si myslet, že je debil... K tomu všemu na ni dejchne.

„Byl ste na pivečku, co?“ uhaduje.

„Zašel sem s klukama na dva kousky...“

„Jen na dva?“ nevěří mu. Prýští jí to z pohledu.

„Na dva sme šli, ale byly z toho čtyry.“

To už mu baští. Jdou kolem prodejny klenot. Oči jí slíděj po výloze. Nejspíš má ráda šperky. Vždycky tam bývají vystavený. Jak na ni? Najednou ztrácí odvahu.

„Nešlo by trošku zpomalit?“ zaprosí. Otře z čela pot.

„Vám se zdá, že jdu rychle?“

„Přímo ženete.“

Zvolní krok. Žíly na nohách přestanou být tolik napjatý.

Dívá se na ni z profilu. Nos pršáček. Bral by ji z fleku. Je dobrý, že není zadaná. Třeba tím, jak mu to řekla, něco naznačuje... Teď, nebo nikdy!

Pozve ji na skleničku, kuje si v hlavě plán. Tak dělej! poroučí si. Ale nejde to.

„Co jinak děláte?“

„Já? V Mózru na vopravářský dílně... Nic záživnýho.“

„Můžete mi to nějak blíž objasnit?“

„Vopravuju po brusičích všelijaký vady. Třeba když v hraně zbyde karbo nebo když sou špatně voleštěný šífy...“

Nerozumí mu. Začne jí to vysvětlovat podrobněji. Ukazuje rukama. Prstem kreslí ve vzduchu šampaňku a vzápětí flétnu. Naznačuje hrany. Poukazuje na místa, kde bejvá nejvíc chyb. Mladá žena ho pozoruje zaujatýma očima. Zajímá ji to.

U Nároďáku se oba zastaví. Honza popisuje širokej sortiment. Mózr má tradici... Vyráběj se tam umělecký kousky. Vyrobit třeba takovou malou obyčejnou vázičku, to není žádná sranda.

„Sem se učil na rytce, ale v druháku sem toho nechal.“

„Proč?“

„Nebavilo mě to ve škole. Já vim, že sem udělal blbost... ale už se stalo. Taky sem chtěl co nejdřív vydělávat... Co děláte vy?“

„Pokojskou ve Švýcaráku. Vyučila sem se kuchařkou, ale nějak mi to v kuchyni nedělalo dobře, ta pára a to horko.“

„Chápu... To by asi nedělalo dobře nikomu.“

Chce jí zalichotit. Třeba právě teď narazil na tu pravou. Stoprocentně je to ona. Řekl si to už nejmíň stokrát, ale teď je to tutovka. Musí ji pozvat na tu skleničku.

„Neumíte si představit, jaký to je, když máte převlíknout dvacet postelí, omýt okna, otřít prach, vyluxovat…“

„Já... moh bych... Neurazíte se?“

„Já vám nerozumim,“ diví se a její rty vyjadřujou údiv a očekávané vysvětlení.

„Ani nevim, jak se jmenujete…“

Znova ten nevěřícnej pohled. Zabodává se mu do kůže.

„Marta.“

Podá mu ruku. Honem ji stiskne.

„Honza. Sme na tom skoro stejně.“

„Jak to myslíte?“

Přál by si, aby mu tykala, když už se jeden druhýmu představili.

„No, ani jeden neděláme, co sme si vybrali jako povolání.“

„Jo ták...“

Vykouzlí poloúsměv. Ukážou se špičky porcelánově bílejch zoubků. Vypadá to, že z něho strach mít nemusí. Zkoumavě se za ním otočí. Nugátově hnědý rovný vlasy s pěšinkou uprostřed. Krátký. Střední postava se sklonem k tloustnutí... Rovná brada. Vysoký čelo je pokrytý vráskama. Myšlenkovej typ. U těchto lidí je vždycky potíž poznat, co se jim v mozku honí. Jako by byl na něco nebo na někoho trošku naštvanej. Chlad ve výrazu... únava a nuda... starej mládenec. Je to na něm vidět. Žádnej hezoun... Sympaťák, to už jó. Proč tak mhouří obočím? Třeba se mu nelíbí, třeba... V pouličním osvětlení nejde rozeznat barva jeho vpadlých očí... Není to její typ. Ale protože je hodnej, může ji doprovázet. Aspoň nejde sama. U Tržnice na autobusáku mu řekne nashle...

„Nemohli bysme si tykat?“

Na to mu přikývne. Proč ne...

„Kde bydlíš?“

A je to tady. Má zalhat? Ale co... Když by přijala jeho pozvání, mohl by ji pak přivíst k sobě domů a... Jak se tak po ní kouká, stálo by to za to. Je dobře stavěná. Pevnější v bocích, ale o to tady nejde. Co záleží na nějakým pitomým zadku, když by si s ní rozuměl.

„Bydlim v Jateční, jak je ten tuzex na hadry... naproti Mlíkárně.“

„To si zacházíš, né?“

„Mně to nevadí...“

Připadá si hloupě. Taky trapně.

„Moh si to vzít přes nábřeží... To by bylo mnohem blíž... Bydlíš tam s rodičema nebo sám?“

„Sám. Je to jenom jedna cimra. Záchod s koupelnou a kuchyní je mimo... na chodbě. Jestli někdy budeš chtít, tak se můžeš...“

Lekne se jejích přísných očí. Jsou plný podezření.

„Hele, já tě nenutim. Řek sem, jestli budeš chtít... Jenom bych ti ukázal, jak to u mě vypadá.“

Neujde mu uvolnění jejích rtů. Uklidňuje se.

„Uvidíme...“

„Ten byt si sehnal jak?“

„Přes podnik. Bydlej tam skoro samí Mózrováci. Jinak sem vyrost v Sokolově. Naši tam bydleli v paneláku. No děsný...“

„Proč?“

„Všecko strašně hranatý...“

„Jezdíš tam?“

„Za našima? Ne, voni už spolu nejsou. Rozvedli se v sedumdesátým osmým. Vyměnili čtyry plus jedna za dva byty jedna plus jedna... vo panelák dál. Máti bydlí ve vchodě úplně nalevo a táta napravo.“

„To se musej potkávat…“

„To jó... Pozdravěj se a dou. Začala to máti. Zlískala se na oslavě Svátku žen. Bylo už po půlnoci a vona furt nikde. Táta ji šel hledat... a našel ji na nádraží s jedním...“

Dále pomlčí. Byl to Rom. Akorát byli v tom nejlepším. Viděl to, šel kousek za tátou. Vlastně ji hledali spolu. Po celým městě. Do rána byli na nohách, než je napadlo zajít na nádraží. Zrovna odjížděl vlak směrem na Chomutov. V hlavě mu ještě teď zní pískání průvodčího.

Míjejí taxislužbu. Zahlídnou rozjetej autobus. Trojka! Martu zachvátí úzkost. Určitě už jí nic nepojede.

A je to tak. Bude muset pěšky... přes zaprášený Rybáře. Takovej kus! Kdyby šla rychleji, tak... Pohled na Honzu ji rozzlobí. Dává mu to za vinu. V žilách jí žhaví krev... Ta představa tý dálky!

„To mě mrzí,“ říká on, ale v duchu se raduje. Mohl by ji doprovodit až domů. Teda, jestli bude chtít. Vydrží to vůbec? Začíná ho bolet žaludek.

Do Starý Role je to pěkná štreka. Obrátí se za taxislužbou. Že by jí objednal taxíka? Zas tak moc by to stát nemělo. Opatrně hrábne do zadní kapsy kalhot. Ty bláho... Dva stováky! Může si to dovolit. V Jateční má ještě schovaný pětikilo.

„To asi nezvládnu,“ zakňourá Marta. Rázem je celá skleslá, ubědovaná a zmalátnělá. Třesou se jí ruce. Po zádech jí přejede mráz.

„A nechtěla by si třeba tento... přespat u mě?“

„To v žádným případě!“

Tuší, kam tím míří. Ožije v ní prudkej strach samice před samcem. Na nějaký dobrodružství nemá teď náladu. To s Martinem jí bohatě stačí. Po čtyřech měsícíchh oznámil, jako by se nechumelilo, že má jinou... S klidem kohouta, kterej ví, že je obklopenej slepicema.

Starala se o něj přitom jako o mimino. Prala jeho špinavý věci, vyvařovala mu ve svým malým panelákovým bytě... v jedna plus jedna. Má ho po Michalovi. Přes rok spolu žili... Přestože věděla o jeho tajnejch láskách, dopřávala mu postelovýho štěstí. Když to nějaká už nechtěla, jednoduše přišel za ní. Bral si ji drsně jako zvíře. Byla zticha. Trápila se uvnitř. Čím víc si říkala, že už ne, tím byla pokornější. Měl na ni neskutečnej vliv. Stačilo, aby se podíval a už si sama rozepínala šaty. Výčitky ale přicházely a odcházely. Nakonec odešel on. Už je to dávno, ale občas to silně zabolí. Přemohla ho hnědooká bruneta... Slovena z Bratislavy. Byla tu na dovolený a setkala se s ním v Moravský. Nechal Martě byt. Když se stěhoval na Slovensko, byl by mu tu k ničemu. Ulevilo se jí. Bejt doma svým pánem, to byl vždycky její sen.

Honzovi konečně dochází, že to bude těžkej voříšek. Jen tak s ním nepůjde. A jak na něho vyjela! Asi to fakt přehnal.

„Hele,“ spustí omluvně, „já bych po tobě nic nechtěl... Jenom by si přespala a nic víc. Ráno by si šla buďto domů, nebo do práce.“

Váhání... Důvěra nebo nedůvěra? Převládne strach.

„Pudu rači domu. Nějak se tam do tý hodiny snad dosypu.“ Jistá si tím ale není.

„A co jet taxíkem?“

Na to nepomyslela. Roste v ní naděje na únik. Pryč odtud, od tohodle kluka, co by ji rád dostal do postele. Zaloví v kabelce. Smůla. Třicet korun bude asi málo.

„Já to cálnu. Můžu?“

Co už má dělat... Nakonec mu bude muset bejt vděčná. Chce znát jeho adresu. Prachy za taxíka mu vrátí. Ujišťuje ho o poctivosti.

„Já ti to donesu třeba do toho Mózru...“

Bylo by to hezký, kdyby na něj čekala na bráně... Všichni by čubrněli. Záviděli by mu. To by mu dělalo dobře. Šel by s ní na autobus a odjel do města... Něco už by vykoumal. Za to, co pro ni udělal, mu přece jednu pitomou sklenku vína neodmítne... Pije víno? Nejradši by se zeptal, ale to se teď nehodí.

Nacpe ji do taxíku. Baví se víc se šoférem, než s ním. Vadí mu to. A jak na něho koulí oči! To teplo v nich! Má vztek, že by ji praštil. Asi je vůl... Co si od toho všeho sliboval?

Šofér je čtyrycetiletej ramenatej chlap. Tmavej knírkatej italskej typ. Samá podlízavá lichotka. Umí se bavit. Probírají lázeňský baráky jeden po druhým. Všude to zná. Staněk, Pancíř, Mlynářová... Je to stovka jmen. Marta ožívá. Mlynářová kulhá po bouračce... Měsíc s ní uklízela na patře, než odešla do invalidního důchodu. Pancíř vařil na Kriváni, pak přešel do Otavy.

„Pancíř byl číslo... Neznám ženskou, kterou by neštíp do zadku.“

Marta ho zná. Pracovala s ním dva roky.

„Odkud znáte paní Mlynářovou?“

„To je moje sousedka.“

Honza se nudí... Jako by tu měl dělat třetího. Má pocit, že překáží.

Konečně se vystupuje. Vystoupí taky. Má zaplatit čtyrycet dva korun. Určitě ho ten Belmondo natahuje. Nechá mu pade.

„Ty se s nim nevrátíš do města?“ podiví se Marta. Nemůže zastřít úžas. Znepokojí ji to.

„Tak já pudu... Bydlim v pátým patře.“

„S rodičema?“

„Ne... ty neznám... Dva roky sem byla v kojeňáku, než si mě babička Zajacová vzala k sobě.“

„Ty si adoptovaná?“

„Je na tom něco špatnýho?“

„Ne, tak sem to nemyslel...“ Dušuje se, že ne. Prostě ho to zaráží.

„Vyrostla sem v Jenišově. Bábince zahynul muž v koncentráku... Syn se zabil z nešťastný lásky... Nechtěla bejt na starý kolena sama, tak si mě vybrala mezi asi dvaceti děckama. Měla sem štěstí...“

„Ty vůbec nevíš, kdo je tvoje máma?“

„Ne... Ani mě to nezajímá. Někde to asi napsaný bude... Když mě ale nechtěla, tak je mi ukradená.“

„Kolik ti je?“

„To se neříká...“

Zase jí klade blbou otázku. Žaludek... Bublá to v něm jako v kotli. Utíká ke křoví. Bleje. Tak to je teda ostuda. Co si teď o něm bude myslet? Že je ožrala.

„Promiň. Moc mě to mrzí. Sem musel sníst něco...“

„To je dobrý, neomlouvej se. Já to znám. Příště si dej o jedno míň... Těch muselo bejt!“

„Sedum!“ přiznává. Vůl!

„Už musim... Je ti aspoň líp?“

Přikejvne. Pozvání nahoru se zřejmě nedočká. Kafe nebo čaj mu neuvaří. Vnutit se jí do kvartýru nemůže. Jít za ní, to by bylo vtíravý. Přijde mu to líto. Kdyby mohl, tak brečí. Celý roky se pachtí za nějakou hodnou... Ještě nepoznal, jaký to je. Neví, co je to dotknout se prsou, co je to hladit hedvábnej ženskej zadeček... stahovat kalhotky. Ta vidina ho vždycky hrozně napruží. Ani dneska ale žádný stahování nebude.

„Tak se měj,“ hlesne zdrceně. Skoro šeptá. Je mu pořád zle. Žaludek se bouří dál. Potlačuje říhání. Ulítne mu škytnutí. Zastydí se za ně. Zrudne.

„Ty taky... Eště mi dej tu adresu, ať vim, kam ti mám poslat ty...“

„To je dobrý... Já nic nechci.“

„Ale...“

„Zapomeň na to.“

Chtěl říct, aby zapomněla i na něj, ale k tomu se neodvážil. Mohlo by to vyznít urážlivě. Kdo ví, jak by to pochopila.

Zahlídne tmavej ovál jejích zad. Mizí ve vchodě. Ani se neotočí.

Teprve teď si všimne, jaká už je tma.

Si obyčejnej vůl, nadává si, debil!

„Tak co, jaký to bylo?“

„Vono něco mělo bejt?“

„No s tou blonckou... sem tě viděl.“

„S tou nohatou?“

„To byla eště nějaká jiná?“

Honza mávne rukou, že to nestojí za to, aby se o tom zmiňoval. To ale Pavlovi nestačí. Chce vědět všecko... i podrobnosti. Jak se k ní přichomejtnul, jak velký měla kozy, jakou barvu měly chloupky, jakou...

„Hele, byla fakt dobrá,“ zalže se smíchem.

Pavel je jako on, líběj se mu blondýny s pořádnýma melounama. Věčně nějakou uhání, ale nikdy z toho nevzejde známost. Ten jeho dřevěnej smích... Flegmatik. Mírná beránčí povaha. Mouchy… snězte si mě. Radši do sebe nechá mlátit, než by se pral. Tmavě hnědý vlasy sčesaný do týla... Celkem hezkej. Až na ty jeho nohy do ó mu nic nechybí. O práci v lese, kde sází stromky nebo pálí chvojí, tvrdí, že je to to nejlepší, co si mohl vybrat. Čerstvej vzduch. Příroda... Posezení na pařezu. Nikdo ho nehoní. Když rostou houby, tak má plno času je sbírat.

„Kolik bylo čísel?“ vyrazí z Vency.

To je malej zavalitej tesař. Plochej ochablej obličej jakoby bez kostí... Úzkostlivá povaha. Zatrpklej, závistivej. Žárlí na kluky, co se vodí s holkama, protože do svejch osmatřiceti žádnou neměl. To maj všichni v partě společný: Karel, Oskar a ještě Jára. Šest paniců, kteří by rádi už něco pořádnýho ulovili, ale nedaří se.

Pavel minulej tejden prošvihnul schůzku s malou tlustou zrzkou. Oskar málem dostal na budku. Dělal v Moravský do jedný hubený. Přišel ten její a začal házet ramenama. Mohl bejt rád, že to okecal. Je to deset dní, co slavil narozky... Třicet devět.

Nejstarší je Jára. Tři roky po čtyrycítce. Po něm hned Pavel, kterej je o dva roky mladší. Honzovi je nejmíň... Přemejšlí teď, jak odpovědět.

„Asi tři.“

„Jenom tři?“ podivuje se Karel. Zakašle, jak má ve zvyku. Napne kulatý záda. Podrbe se na kudrnatý hlavě, jako by měl blechy. Pak otírá z čela pot. Je hrozně tlustej a furt se potí. Nadává vždycky jak pes, když se má ohnout a zavázat si tkaničku.

Oskar zamává vítězně pětikilem. Byl na fušce. Jako malíř pokojů má furt nějakou. Mezírky mezi zubama. Tváře protkaný spletí žilek. Silný masitý rty. Krevnatá povaha. Často zahloubanej do sebe. Většinou si mne bradku... zrzavou stejně jako vlasy. Šklebí se.

„To pivo dneska není nějak dobrý,“ stěžuje si.

Jára přikejvne.

„Ty by si to měl vědět nejlíp,“ napadne ho Venca. „Dyť si takovejch let pingloval!“

„To už je minulost. Teď u práce někdy sedim. Lepim pitomý akvárka nebo rámuju vobrazy... Říkám vám, není nad makačku ve sklenářství. Prodavačky sou hezký holky... Pokecám s nima... pokoukám, jaký mají nohy. Škoda, že sem na ně už starej.“

„Dědku!“ rejpne do něj Honza.

Je rád, že o Martě nemusí mluvit. Ta kráva! Nalije do sebe dukátek... Co se Oskarovi nezdá? Je dobrej. Má si dát smažák, nebo nemá? Ta cesta včera domů... Takovej kus pěšky!

„Pane vrchní! Pět velkejch vodek!“ objednává Karel.

„Ty si vůl!“

„Budu zkouřenej!“

„Já taky!“

„To zmáknete! Když já, tak i vy!“

Vodky jsou v minutě na stole.

„Tak teda popojedem,“ vyzívá Karel.

Oskar dělá děsný ksichty. Vodka je svinstvo!

„Bolševici zkurvený!“ vyhrkne. „Jediný, co vymysleli, je ta pitomá vodka!“

„A co šampáňo... ruskej sekt, ty vole!“ připomene Jára. Pingl se v něm nezapře.

„Jak dlouho eště komunisti vydržej?“ přemejšlí nahlas Pavel.

„Dokud neumřem!“ reaguje Honza.

Venca zakejvá, že s tím souhlasí.

„Co táta?“ obrátí se na něj Karel.

„Furt se nemůže hejbat... Ta mrtvice mu dala... Asi už v tý Praze zůstane.“

„Chudák... že ho to tak z ničeho nic...“

„Hlavně, že máma je dobrá. Je sice v invalidním důchodu, ale nevidíš ji doma sedět... Jak nepere nebo nevaří, tak není ve svý kůži. To už jí musí něco bejt.“

„Buď rád, že ji máš.“

„To taky sem. Viděli ste včera ten fotbal?“

„Jo, Sparta dostala šišku. Ať dou do prdele!“

„Byl tam faul, to neměli uznat.“

„Rozhodčí je kráva... Já myslel, že mu ji natáhnu.“

„Serte na fotbal a chlastejte!“

„Pane vrchní, eště jednu rundu piva!“

Vrchní to přijme s úsměvem plným pochopení.

„Hned to bude!“

Vzrušení vyvolá hubená, hodně nakrátko ostříhaná holka, tak dvacet. Dlouhá tyrkysová sukně s volánama. Ksicht pojizvenej uhrama. Nic moc... ale umí vlnit zadkem.

„To nacvičuje na spartakiádu?“ zažertuje Honza.

Oskar zakroutí ramenama, že neví.

„Je to párátko,“ sykne Venca.

Zabodává se do ní zlýma očima. Úzkostlivě semkne rty. Za hřích by určitě stála. Jednu noc a dost! Kdežto Karel by ji bral nejmíň na tejden. A Jára minimálně na dva měsíce.

„To byste si ji mohli posílat,“ rozsoudí je Honza.

Je to jako vždycky… plácání o ničem. Nuda. Seděj tu tolik let a kolikrát si nemaj ani o čem povídat. Nadávaj na komouše, proberou fotbálek... jen tak decentně. Žádnej z nich není fanatik do sportu. Ale tvářej se, jako by byli. Jediný, co se jim povedlo, je to, že přestali kouřit... v osumdesátým druhým. Jsou dny, kdy tu jen tak seděj a nasávaj. Za tři hodiny deset slov…

Ta holka jde zase zpátky k východu. Co to nese? Krabičku cigaret.

„Nesnášim, když ženský hulej!“ rozčílí se Karel.

„De eště vo to, co hulej,“ upozorní ho Oskar. Ironickej poloúsměv.

„To je máčo!“ vyprskne Venca.

Na čele je mu vidět únava. Vždycky se na stavbě utahá... Dneska šalovali schody v jednom rodinným domku ve Žďáru. Samý řezání a přitloukání hřebíků. Nejradši by s tesařinou bacil... Ale co by pak dělal? Buďto se přiučit u Karla instalateřině, nebo jít za Honzou do Mózru na opravářskou dílnu... Bejt s Pavlem v lese, to by pro něho nebylo. Znamenalo by to moknout pod stromama, čmudit se u ohně. Toho má dost ze stavby. To už je lepší, když zůstane, kde je.

Problém jsou peníze... Na ty štěkaj všichni. Kolik si toho za svý mařky koupěj Germáni a kolik oni... Východní Němci jsou uřvaný hovada. Dělaj, jako by tu byli doma.

„To mě dycky tak sere!“ vybuchne Karel.

„Všude sou ty jejich smradlavý hraboše,“ přidá Venca.

„V pasáži v inzerci je teď kočka,“ informuje Jára. „Sem šel vokolo... měli votevřený dveře... sem jim tam nakouk. Černý vlasy... velký voči... prsa trojky... No buchta jenom na to.“

„Kolik jí může bejt?“

„Hele, Honza má zájem... Tipuju těch dvacet, možná vo rok, vo dva víc.“

„Tak to by si jí moh dělat tátu.“

„Nech si to, jó?! Sem někde čet, že si sedumdesátiletej vzal dvaadvacetiletou. A chtěj mít děti.“

„Ty vole, ta si ho brala kvůli prachům!“

„To se může stát jenom v Americe... U nás těžko.“

„Proč myslíš?“

„Protože u nás po sedumdesátce každýmu uhnije.“

„Magore!“

„No a né snad?“

„Až nám bude sedumdesát, tak to už tu musí bejt komunismus. Práce nebude potřebná, zrušej peníze, pudeme do vobchodu a vemem si, co se nám bude hodit... Nastane všeobecnej blahobyt.“

„Jo, ale přivezem na to milion černejch z Afriky... Uděláme z nich otroky a vono to nějak pude... Viděli ste někdo film Otrokáři?“

„To bylo dobrý!“

„Jak jim je prohlíželi!“

„Komu co?“

„No ženskejm pindy... Rozdělovali je podle kvality. Sem na tom byl ve Sarý Roli... Sem byl rád, že sem sehnal lístek... Když sem tam přišel, měli už poslední dva... Kam se na to sere Fantomas!“

„Fantomas je...“

„Vykašli se na Fantomase. Profíci sou nejlepší!“

„Nejlepší je major Zeman!“

„S tim di někam!“

„Ste vemena!“

„Lepší bejt vemenem, než bejt komoušem!“

„To je fakt. Ale když se na to tak podíváte, kolik lidí tam šlo z přesvědčení? Každej je tam z prospěchu... Těch zapálenejch moc není. Plno jich je ve straně jenom kvůli dětem... aby je dostali na školu a ták...“

„Aby mohli krást a nemuseli za to sedět... To si měl říct.“

„To bych řek, kdyby si mi neskočil do řeči!“

„Poďte se rači bavit vo ženskejch.“

„Ženský sou krávy... Daj všem, jenom ne mně.“

„Nedáme si inzerát?“

„Tudle sem tam čet, že mladá patnáctiletá hledá vážnou známost do třiceti. Značka: Radost ve dvou.“

„Patnáctiletá?“

„Jo. Čemu se divíš?“

„To je eště nějaká mladá, né?“

„Ty vole, takový holky sou žhavý jak železo. Chtěj to honem poznat, aby nebyly pozadu za kámoškama. Patnáctiletejch panen moc neni.“

„Jak to víš?“

„No podle statistiky... Psali vo tom ve Světě obrazech. V Indii...“

„Di do prdele s Indií!“

„Tam se vdávaj už ve dvanácti.“

„Černý sou vyvinutý dycky dřív. Ve dvaceti to má vemena jak banánový listy a šplhá po ní deset harantů.“

„Vy rasisti!“

„To není rasismus!“

„A co je to?“

„Holá skutečnost!“

„Ty si vůl, Venco…“

„Indové sou cigáni.“

„Sem slyšel, že pocházej z Pakistánu.“

„Z Indie nebo z Pakistánu... to je skoro to samý.“

Ztichnou. Vzadu v sále obsluhuje Magda. Roznáší jídlo. Všelijak má po rukách poskládanejch asi šest talířů. Pavel zkoumá jak. Její kulatej obličej je už navyklej poslouchat lichotky. Vlasy po krk v medový barvě. Malý prsa. Baculka se šedomodrýma očima. Žádnej zázrak. Slabej průměr. Láká silnýma nohama. Silonky odrážej světlo.

„Magda mi posledně přinesla piváče s cenťákem pod míru,“ stěžuje si Oskar, „ale řekněte jí něco, když vona se tak hezky usmívá…“

„Já bych jí řek!“ vybuchne Venca a zaloví ve svým mastným vlasisku s pěšinkou uprostřed.

„Já bych vám to vysvětlil latinsky,“ spustí Honza. To má z vojny, kde to vzešlo z nudy. Najednou vystřelí: „S tos slepicos nicos nebudos.“

Oskar se chláme: „Kam ty furt na ty kraviny chodíš?“

„Do hlavolisis.“

„Posledně si chtěl sbalit kočkos nádheris, co stálo u Tržnicis, ale nějak nemělos zájmos... Se z něj picnu... Stála tam u hajzlíků taková vysoká bloncka... Se jí zeptal, jesi se náhodou nemenuje Mirka... Kdybyste viděli, jak vytřeštila voči... Sem si myslel, že mu ji vlepí. Řvala, aby šel vopruzovat někoho jinýho, že na něj nemá náladu.“

Todle na něj Oskar prozrazovat nemusel. Byl to trapas... dva tejdny starej. Už skoro zapomenutej. Červenal se jako malej kluk. Ta pravá se ale jednou najde. Pak to bude stát za to.

Dát si inzerát do Mlaďáku by nebylo špatný... Holek se tam nabízí jako much. Šest správnejch chlapíků... hledá začátek... touží poznat šest správnejch holek... Konec. Jak jednoduchý!

To s tím jménem Mirka nebyl šťastnej nápad. Zkoušel se trefit. Měla to bejt finta, jak navázat rozhovor... Kráva! Namyšlená mrcha!

„Pane vrchní, jednou smažáček!“

„Kolik je?“ zeptá se Pavel.

„Bude půl vosmý,“ zabručí Karel a hodí očima po Magdě, po jejích velkejch hýždích. Houpá jima ze strany na stranu, což ho dráždí. V ženským zadku něco je. Něco zvláštního... lákavýho.

„To je prdel, ty vole,“ zašeptá Jára, „nejmíň na dvě židle.“

„Jen se nedělej, vidim ti v ksichtu, jak si z ní hotovej... Slintá jak pes.“

„Venco, ty si vůl!“

„Eště řekni, že to není pravda?“

„Má zadek, kerej se nevejde tatře mezi sajtny... To už to radši rozběhám… Venco, ty vole!“

„Už máš po... Máš nejvyšší čas...“

„Však tobě do ní taky moc nechybí.“

„Dva roky, to je docela dlouhá doba. To je, ty vole, celá vojna.“

„Tak se nevytahuj!“

„Už toho nechte,“ uklidňuje je Honza.

Všimne si, že se po něm Magda dívá. Že by? Nažene mu to do tváří horkou krev. Sebevědomí se mění v horu. Sleduje ji, jak sbírá ze stolů prázdný nádobí. Pečlivě ho skládá na sebe. Kdyby to nebylo blbý, tak jí pomůže. Chtělo by to nějak se k ní dostat. Ale jak? Není příležitost. Čekat na ni, až se bude zavírat? To nepřichází v úvahu, dokud si s ní nepromluví a nezjistí, jak se věci mají.

„Je dobrej smažáček?“ ptá se ho Pavel.

Honza přikejvne.

„Si dej taky,“ radí Oskar.

„Eště chvilku počkám... až dopiju.“

„Tak pij!“

„Piju.“

„Ale pomalu!“

„Mně to tak vyhovuje.“

„Venco, nech ho!“ okřikne ho Jára.

Venca musí do každýho rejpat. Pavel si asi žádnou nenajde... Rád o ženskejch mluví, ale to je tak všecko. Přitom nevypadá špatně. Kdyby se víc snažil, tak by jich měl na každým prstě... No určitě! Honza o tom nepochybuje. Škoda, že nemá jeho ksicht.

Otáčí se, jestli někde neuvidí Magdu. Z profilu je hrozně ošklivá. Ten spláclej nos... Je to děs! Ta její neforemná postava! Musel by bejt hodně ožralej, aby... Takový by se ale mohl líbit. Neměli by si co vyčítat. Co je hezký, sice přitahuje víc, ale bejt furt sám, to moc záživný taky není. Třeba by si rozuměli. Určitě by se mu nelíbilo, že by tu pinglovala. S tím by teda musela přestat. Očumovali by mu ji tu jiný... ty její tlustý nohy. Hrábne do kapsy pro kapesník.

„Ty vole, co to máš?“ vyjede na něj Oskar.

„Co mám mít?“

„Tak se koukni, do čeho smrkáš.“

Celej stůl se otřásá řehotem. Venca buší do stolu. Jára slzí.

„No do prdele!“ vyštěkne rozezleně.

To se může stát jenom jemu. Ve Varšavský nakopl obrubník. Pěkně si narazil palec. Sundal si ponožku a nacpal si ji do kapsy. Teď do ní nasmrkal. Kluci se můžou uchlámat. To je teda síla!

„Honzo, ty si ten největší blbec, jakýho znám!“ pouští se do něj Oskar. Od něj to bere. Nemyslí to vážně. Má to znamenat, že je s ním aspoň sranda. Rázem je po nudě. Vtipkuje se.

„Až to budu někomu vyprávět, tak se posere.“

„Kdo ti tu ponožku vypere, když nemáš maměnky ani galánky?“

„Já sám, vy blbci…“

Zakroutí nad sebou nechápavě hlavou. Pitomá fusekle! Kluci mu to budou furt předhazovat. Venca už sundává botu, že mu jednu ponožku daruje, aby měl do čeho otírat usmrkanej nos.

„Chytne tě rýma a bude ti chybět,“ brání se.

„Máma mi když tak nějakou uštrikuje... Nebo mi koupí nový.“

Ta jeho máma! Může bejt rád, že má takovou hodnou.

„Ponožkus kapesnikus.“

„Tak to, Honzo, sedí,“ ujistí ho Oskar. „To si trefil.“

„Co si dělal, ty vole? To nosíš po kapsách fusekle normálně?“ zeptá se Karel.

Honza to zamluví historkou s obrubníkem. Zase se mu smějou... Ale ať, vždyť je to sranda. Časem se na to zapomene. Aby to ale nedopadlo, jako s tou kočkou od Tržnice... Oskar to připomenul až po čtrnácti dnech.

„Potkaj se dva kámoši,“ spustí, „a ten jeden povidá: Teda čoveče, ať dělám, co dělám, nemůžu se vodnaučit kouřit. A ten druhej na něj: Už si zkoušel žvejkačku? To jó, ale když ji zapaluju, tak hrozně smrdí.“

Jára se znova rozslzí.

„Todle se fakt stalo,“ řekne Oskar. „Sme jednou se Standou malovali v Ričmondu chodby. Přišel nějakej šéfík a zavolal si pokojský. Nes jim tři košťata... Říká: Tak dámy, tady mám pro vás tři motorky, vyzkoušejte je, jak metou... Baby čuměly... pak mu nadávaly…“

Jára se lehce uchichtne. Jinak to moc vtipný nikomu nepřipadá. Venca se naopak mračí. Kdovíco se mu honí v kedlubně. Pavel je duchem nepřítomnej... Je mu to poznat na očích. Zdá se, že chodí někde po lese a sází ty svý malý stromky.

„Měl by si se voholit,“ houkne do něj Venca. Nedá nikomu pokoj.

„To se mi pak dělaj pupínky... to musim tak jednou za tejden,“ hájí se Pavel už snad po stopatnáctý stejnou odpovědí.

„Di domu a vohol se,“ rýpne si i Oskar.

Pavel se dobrácky usměje. Chopí se štucu a dlouze se napije. Na narážky nereaguje. Prostě je přehlíží. Když se chtěj bavit na jeho úkor, tak ať se bavěj... Ale bez něho. Zaboří se zpátky do sebe.

„Jde Novák s manželkou do zoo. Dojdou k pavilónu opic. Novákovou popadne gorilák a prorve ji mřížema dovnitř. Tam z ní začne rvát hadry. Nováku, co mám dělat? Tak mu to řekni jako mně! A co? No… že tě bolí zub.“

Ukrutný veselí.

„Kam na ty fóry chodíš?“ zajímá se Karel.

Honza pokrčí ramenama. Hodně toho pochytá v práci. Sem tam si nějakou krávovinu vymyslí.

Pátý pivo. Už to cejtí. Znova bude nadrátovanej jako včera. Ale už je vyléčenej, žádnou buchtu domu doprovázet nebude...

Platí se pár minut po desátý. Loučení se odbude před Jizerou prostým čau zejtra. Samozřejmě v hospodě u stolu.

„Nechceš jít na chvilku ke mně“ zamručí Karel.

Bydlí v Gottwaldovce v baráku u rodičů. Udělal si pokoj z mansardy pod střechou. Záchod je teda na chodbě, ale to tak nějak nevadí. Aspoň vodu že má uvnitř. Bejt s mámou a tátou dohromady v jeho šestatřiceti, to už by mu vadilo. Potřebuje mít svůj klid a svoje pohodlíčko. Brácha Víťa to má vyřešený. Má byt v Habartově. Občas přivede ukázat rodinku... syny Vítečka a Stáňu... malou korpulentní ženu. Moc se s ní nebaví... Není o čem. Je strašná. Zvědavá. Všecko proslídí. Musej se před ní zamykat dveře u skříní. Většinou předstírá, že spí. Na její klepání prdí. Ať se uklepe. Co mu má co lízt do mansardy? Stačí, že se mu tam nacpe jednou za uherák. Vždycky mu chce vyházet fůru věcí. Tamto by mohlo bejt tak a tamto takhle... Přestavěla by mu bejvák vzhůru nohama. Jednou jí řekl, aby mu dala pokoj a starala se o svý. Byl z toho oheň na střeše. Pak se omluvil. Od tý doby má ale od ní drobet klid.

Rozsvítí chodbový světlo... Šňůra schodů se táhne někam do nebe.

„To mám vylízt až nahoru?“ zeptá se Honza.

„Jenom do pátýho patra.“

„Si děláš srandu, né?“ Byl tu už mockrát a pokaždý nadával, že tu není výtah.

Konečně chodba s mansardama. Jsou tu ještě čtyry. Vzadu úzký dveře k záchodu. Pootevřený. Honza se k nim rozběhne. Je mu blbě... tak z ničeho nic. Nejspíš to bude tím stoupáním do schodů. Že nešel radši domů. Bude blejt, nebo nebude? Nejde to. Odbejvá se to dlouhým říháním.

„Co je, ty vole? To tam chceš spát?“

„Už du,“ odpoví unaveně a uvelebí se na židli vyčalouněný jakýmsi rumunským vzorem.

„Jestli chceš pivo, tak tu mám desítku.“

„Nechci nic.“ To by ho jen dorazilo.

Karel vytáhne ze šuplíku v kredenci karty. Hrajou Prší. O sirky. Probírají herečky, zpěvačky... Děsně se mu líbí Zora Jandová, už trochu míň Heidi Janků a ještě míň Ornella Mutiová.

„Zora je kůže... dal bych jí litr, dyby se svlíkla.“

„Za litr, jó?“

„Tobě se to zdá málo?“

„Za litr ti ukáže možná kotníky... nebo ti řekne, jakou barvu maj její kalhotky... eště třeba vyplázne jazyk.“

„To by se mi líbilo!“

„Na to zapomeň. Měnim na žaludy.“

„Měnim na kule!“

„Tak ber dvě!“

„Furt nemáš dost?“

„Na... červená desítka.“

Karel si vezme jednu kartu. Prohrává. Zamíchá a rozdává.

„Tobě se Zora nějak nezdá?“

„Za prvý: není blondýna. Za druhý: má malý kozy.“

„Ty sou, ty vole, akorát do ruky... Vodhaduju, že jo.“

„Sou malý. Mně teda nestačej.“

„Aby si se z těch blondýn neposral... Sou to úlisný holky.“

„Proč myslíš?“

„No... moc si tě prohlížej...“

Hledá, co by ještě řekl, aby je pohanil.

„Nedovedou bejt věrný... to sem čet v Mlaďáku.“

„To moh napsat leda nějakej vůl.“

„Nějakej doktor!“

„Doktor může bejt taky vůl.“

„Ty si vůl!“

„Tak to vidíš, já taky...“

Trochu ho to naštve... ale nebude kvůli tomu dělat divadlo. Karel je tlustej, nemá ho čím ohrozit. Holku by mu určitě nepřebral. Bude rád, když si najde vůbec nějakou. To jeho upocený čelo! A jak se furt zadejchává, drbe se na hlavě...

„To máš blechy nebo có?“

„Dělaj se mi lupy... musim je vyškrabávat, protože to jinak hrozně svědí.“

Pořád stejná výmluva.

„Červený!“

„Zelený!“

„Stojíš, stojíš... a hraj kule.“

„Měnim na žaludy.“

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

O autorovi

Jarka to je buh človek