Copyright © Stephan Pastis, 2014

Timmy Failure font copyright © Stephan Pastis, 2012

Translation © Naďa Funioková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-661-6

ISBN mobi 978-80-7462-662-3

Ze všech věcí, které vám mohou ucpat potrubí, je nejspíš úplně nejhorší tlustý arktický savec.

Zatímco lžičky nebo chumáče vlasů nebo kostky mýdla dokáže šikovný instalatér z trubek odstranit, než byste řekli švec, zbavit se někoho takového je o poznání obtížnější:

Jak jste určitě poznali, tohle je lední medvěd.

Který ovšem tentokrát uvízl v poněkud jiném druhu potrubí.

V Rouře beznaděje.

Roura beznaděje je ta nejrychlejší, nejkřivolačejší vodní skluzavka na světě.

Jenže dneska není vůbec rychlá.

Je totiž ucpaná.

Ucpaná přespříliš dychtivým ledním medvědem, který je na takovou jízdu zkrátka moc vykrmený.

A přesto mu to někdo dovolil.

Tady totiž přichází ke slovu úplatek.

Protože lední medvěd, kterému se nepodaří dosáhnout svého, zkouší zapojit osobní kouzlo. A lední medvěd, kterému nezabere osobní kouzlo, zkouší různé lsti. A lední medvěd, kterému nezaberou lsti, vytasí z kapsy tlustý svazek dolarových bankovek a mrkne.

Protože takhle už to na světě chodí.

A pak se stane tohle.

A pokud jste detektiv světového kalibru, který je k tomu lednímu medvědovi shodou okolností připoutaný, a nemáte jinou volbu než ho po té skluzavce následovat, jste v pěkné troubě.

Hluboké troubě, kde se nemůžete pořádně nadechnout.

Protože se tam pořád hrne voda.

A jelikož obrovitá zadnice toho ledního medvěda funguje jako špunt, voda nemá kam odtékat a hromadí se v rouře.

Jenže v té jsem i já.

Lapený v podvodní pasti.

A rozhodně z toho nemám bůhvíjakou radost.

Carl Kobalinski není ten nejchytřejší člověk na světě.

Jenže zkuste to vysvětlit té paní v kostkované vestě.

„Mauryho muzeum světových rekordů se teď zavírá,“ prohlásí. „A ty bys měl jít domů.“

„Ale koukněte na tohle,“ upozorním ji. „Je to skandál.“

„A co jako?“ zeptá se.

„Tohle,“ řeknu a ukážu přímo na tu sochu.

„Tak hele, kluku, já dostávám osm dolarů na hodinu za to, že procházím po tomhle muzeu a starám se, aby nikdo nic nerozbil. Pokud máš nějaký problém s tím, co je tu vystavené, vykládej to někomu jinému.“

„To si teda pište, že s tím mám problém. Lži, lži a zas jenom lži. Všichni přece vědí, kdo je nejchytřejší člověk na světě.“

„Úžasné,“ zamumlá a začne si mnout spánky.

„Jsem to já,“ vysvětlím.

„Tak to se máš,“ povídá, zatímco mě jednou rukou postrkuje k východu. „A teď mi, ty nejchytřejší člověče na světě, ukaž, jak fungujou dveře.“

Najednou se mě zmocní pokušení odhalit svou pravou totožnost.

Prozradit jí, kdo ve skutečnosti jsem:

To jméno je natolik proslulé, že by ve mně okamžitě poznala zakladatele, prezidenta a generálního ředitele nejlepší detektivní agentury ve městě, a nejspíš v celém státě. Možná i na světě.

Ale nebudu se na ni vytahovat.

Provedu něco chytřejšího.

Vylezu si na Carla Kobalinského a pokusím se tu jeho ceduli strhnout.

„Co si jako myslíš, že děláš?“ ječí ta paní z muzea.

„Zachraňuju důvěryhodnost vaší instituce!“ odseknu.

Jenže to se mi nepodaří.

Protože na tu ceduli nedosáhnu bez toho, abych si poskočil. A přitom se nacházím tři metry nad zemí.

A tak udělám něco, co by napadlo jenom toho nejchytřejšího člověka na světě.

Poskočím si.

Jenže vzápětí zjistím, že i když má možná Carl silný mozek, jeho socha rozhodně nemá silný krk.

Takže když si poskočím, krk povolí. A já i ta Carlova přeceňovaná hlava se skutálíme dolů.

Přímo na podlahu muzea.

Tady uslyším další křupnutí.

Tentokrát ve své noze.

A tak řeknu té paní z muzea, která se nade mnou sklání, tu jedinou logickou věc, co se v takové chvíli nabízí:

„Koukejte, co jste provedla.“

Když ležíte v posteli se zlomenou pravou nohou, můžete buď brečet nebo sepisovat svoje paměti.

A Timmy Nezdárek nikdy nebrečí.

Takže tady jsou moje paměti:

Narodil jsem se.

Projevila se má genialita.

Založil jsem své impérium.

A tohle impérium jsem vybudoval navzdory spoustě překážek všude kolem.

Toto je překážka č. 1:

Moje máma.

Je to docela hodná paní. Má ovšem svoje slabosti.

Jako třeba tu, že neústupně trvá na tom, abych chodil sem:

Jasně, škola je fajn pro ty, kdo ji potřebují.

Jenže pro nás obdařené genialitou je to jenom zničující otrava.

Potom je tady ještě překážka č. 2.

Jmenuje se Kapitán. A je to šestisetosmdesátikilový lední medvěd.

Vyrostl v Arktidě. Jenže jeho domov se rozpustil jako kostka ledu na slunci. A tak překonal nějakých pět tisíc kilometrů a dorazil až k našemu domu.

A já mu dal práci.

A prvních šest měsíců to byl ten nejspolehlivější lední medvěd, jakého jsem kdy zaměstnal.

Jenže potom se ukázal v pravém světle.

Dopustil se zrady tak dalekosáhlé, že se mi to tady ani nechce rozebírat.

Takže vám to vyložím jenom ve zkratce.

Pokud někdy zaměstnáte ledního medvěda a on pro vás bude prvních šest měsíců opravdu tvrdě dřít, mějte na paměti jednu věc:

TO CELÉ JE JEDNA VELKÁ LEST.

NEDĚLEJTE z něho partnera ve své detektivní agentuře.

NEPŘISTUPUJTE na to, že změníte název téhle agentury z „Nezdárek, s. r. o.“, na „Kapitán Nezdárek, s. r. o.“

A ještě něco, když už vás teda varuju, rozhodně si v životě NEBERTE ZA VZOR osobu, která představuje překážku č. 3.

Jmenuje se Koblížek Špulka. Je to můj nejlepší kamarád. A je děsně nudný.

Je nudný, protože ho nezajímá nic jiného než školní prospěch.

Takže podrobněji vám ho na těchhle stránkách popisovat nebudu.

A prostor, který bych mu jinak ve svých pamětech vyhradil, vyplním tím, že sem nakreslím svůj vlastní obličej.

Když patříte mezi nejprominentnější detektivy světa, můžete očekávat férový příděl těch nejprominentnějších případů.

A ten, který ke mně doputoval dneska ráno po Timmyfonu, je tak prominentní, jak to jenom jde.

Ten telefonát byl od mého spolužáka Nunzia Benediciho.

A ztratilo se mu něco opravdu vzácného.

„Nemůžu najít svoji lžičku Nimralku,“ stěžuje si.

„Nepanikař,“ řeknu mu, „budu tam za dvacet.“

A tím nezbytně nemyslím minuty. Mohly by to být hodiny.

Kvůli té blbosti, co mám už pár týdnů na noze.

Což znamená, že nemůžu cestovat moc rychle.

Teda, on by to zas nebyl takový problém, kdybych měl ještě Nezdárkolet.

Byla to elektrická dvoukolka, kterou jsem si půjčoval od mámy.

Jenže máma ji prodala.

Takže pak jsem si pořídil Kapitánolet.

Byl to vozík, který tahal můj obchodní parter.

Jenže pak ho moje máma prodala (ten vozík, ne mého obchodního partnera).

Takže teď prostě nechávám svého obchodního partnera, aby mě tahal po ulicích na provaze.

Ono to teda na pohled může vypadat dost obtížně.

Ale není.

Protože jsem se natřel máslem.

Takže teď mám Máslolet.

Pokud to ještě náhodou nevíte, Nunzio Benedici je kluk od nás ze třídy, který si umí nastrkat do nosu nejvíc takových těch maličkých gum, co se dávají na konec tužky.

A lžička Nimralka je lžička, kterou jídá svoji přesnídávku.

Neptejte se mě, proč má na sobě ta lžíce psí hlavu. Netuším.

A ani se na to nehodlám vyptávat.

Protože pokud se v tomhle oboru vůbec něco naučíte, pak to, že klienti mívají svá tajemství. Jedno ostudnější než druhé.

Takže když dorazím k němu domů, držím se jen holých faktů.

„Připrav se na tříměsíční vyšetřování,“ vysvětlím mu. „A možná i nějaké cesty do zahraničí.“

„Cesty do zahraničí?“ diví se.

Naivní klienti. Prokletí detektivova života.

„Základní pravidlo při krádežích lžiček, hochu. Když zmizí lžička, první, co s ní provedou, je, že ji dopraví za hranice.“

„To jsem netušil,“ přizná.

„Je toho spousta, co ještě netušíš,“ řeknu. „Za tohle si mě přece platíš.“

„A kolik to bude?“ zeptá se.

„Čtyři dolary na den. Plus výdaje.“

„Výdaje?“ zeptá se a sáhne do kapsy pro drobné.

Jenže při tom pohybu najednou kýchne.

A mě zasype snad stovka maličkých gum.

„Moje šála bude muset do čistírny,“ povídám. „Tvůj první výdaj.“

Ty maličké gumy nepředstavují v poslední době jediné ohrožení mého života.

Taky je tady moje ctihodná prateta.

Která ovšem v tuhle chvíli nevypadá ani trochu ctihodně.

Nevypadá, protože si na boty přidělala kolečka a najela rovnou do ptačí klícky.

Takže teď leží v bezvědomí.

Pomohl bych jí, jenomže tohle už je dneska podruhé.

A tenhle týden počtvrté.

A to všecko vím proto, že u ní bydlím.

Nejspíš bych to měl vysvětlit.

Moje máma, můj lední medvěd a já jsme dřív žili v jednom bytě. Jenomže máma přišla o práci. Takže jsme se museli přestěhovat k mámině tetě, která se jmenuje Colander.

Colander znamená v angličtině takovou tu věc, co se přes ni cedí špagety.

Vůbec netuším, jak k tomuhle jménu přišla.

Možná proto, že má v hlavě dírky, skrz které jí vyprchávají mozkové buňky.

Jediné, co vím určitě, je, že kdysi měla manžela, prastrýce Gustava.

Jenomže potom umřel. Možná aby unikl před pratetou Colander.

No a tenhle Gustav byl bohatý. A když umřel, nechal mámině tetě obrovské sídlo ve městě plném obrovských sídel, které se jmenuje Santa Marinara.

Tohle by podle mého názoru každé jiné pratetě stačilo. Jenže jí ne.

Protože prateta Colander je přesvědčená, že ještě neodevzdala svůj příspěvek civilizovanému světu.

Což má být podle jejího názoru tohle:

Botokolečka Bumbum tvoří dvě sady koleček, které si přiděláte na boty.

Nejde o žádné kolečkové brusle.

Rozdíl, který vám bude prateta Colander vysvětlovat klidně třeba celé odpoledne, spočívá v tom, že kolečkové brusle jsou vždycky spojené s botou.

Botokolečka Bumbum ne.

Pro obchody se sportovním zbožím je zřejmě tenhle rozdíl příliš nepatrný, protože všechny odmítly tenhle nebezpečný výrobek prodávat a navíc odmítají přijímat jakékoli další telefonáty od pratety Colander.

Kéž bych se s tím mohl stejně snadno vypořádat i já.

Jenže to nemůžu.

Takže nejlepší způsob, jak se s tím vypořádat, je užívat si výhody, které tohle sídlo nabízí.

Jako fakt, že moje detektivní agentura teď sídlí ve své dosud největší kanceláři.

V pratetině soláriu.

Je opravdu prostorné. Má nádhernou vyhlídku. A sklo zajišťuje ochranu.

Proti větru.

Proti včelám.

A občas i proti letící pratetě.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Předmluva, která vám nejspíš začne dávat smysl až později

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5