Falešný asistent na křídlech parlamentu

(ukážka)

Lukáš Kohout a Klára A. Samková

Elektronické vydání

Vydavatelství BLINKR

Praha 2014

© Lukáš Kohout a Klára A. Samková 2006/2014

© Vydavatelství BLINKR 2014

První knižní vydání IKAR, 2006, ISBN 80-249-0769-0

© Cover: Filip Šimonek/BLINKR 2014 (e-kniha)

© Foto na titulní straně: Michal Šafus

ISBN 978-80-87579-39-8 (e-book 2014, formát EPUB)

ISBN 978-80-87579-40-4 (e-book 2014, formát MOBI)

Obsah

O knize a autorech

Úvod

Kapitola 1 Začíná to narozením

Kapitola 2 Dětství

Kapitola 3 Škola: základ života

Kapitola 4 Vzory mládí

Kapitola 5 Politické počátky

Kapitola 6 Zvláštní vztahy se ZAMINI

Kapitola 7 První cesta

Kapitola 8 Diplomatické nóty

Kapitola 9 Paříš? Paříž!

Kapitola 10 Slova(e)nská vzájemnost

Kapitola 11 Jsi někdo? Máš maják

Kapitola 12 Olé olé

Kapitola 13 Další známosti

Kapitola 14 Sbohem, Evropo

Kapitola 15 Na východ od ráje

Kapitola 16 Dubajské intermezzo

Kapitola 17 Velká cesta na Srí Lanku

Kapitola 18 Když to prasklo

Kapitola 19 Vazba

Kapitola 20 Další okolnosti

Kapitola 21 Agent 007

ODBORNÁ PŘÍLOHA

O knize a autorech

Obsahovou část tohoto mediálně známého příběhu tvořil svými poznámkami, informacemi a základními texty sám jeho hrdina Lukáš Kohout. Literárně ho zpracovala advokátka JUDr. Klára A. Samková Ph.D.

Zvládli to s vtipem a v satirickém tónu, takže tato knížka patří spíše než do oboru literatury faktu do oblasti humoru. V roce 2006 vyšla v papírové podobě. Náklad byl rozebrán a nyní zažívá renesanci v podobě e-knihy.

S Lukášem Kohoutem se Klára Samková seznámila v rámci přípravy jeho právního zastupování v obhajobě neoprávněného objednávání letenek jménem Poslanecké sněmovny ČR. K převzetí zastoupení za nestandardních okolností popsaných v knížce nakonec nedošlo, ale výsledkem jejich spolupráce je tato publikace.

Příběh Lukáše Kohouta není jen příběhem šikovného podvodníčka, vyučeného kuchaře se zvláštní školou, který v teenagerském věku vodil za nos Poslaneckou sněmovnu, diplomaty, politiky a úředníky ministerstev, v jejichž prostředí se pohyboval s lehkostí úhoře. Jeho úspěchy byly až šokující. S plezírem si užíval cestování od Kolumbie přes Jižní Afriku, Brusel až po Maledivy a Vietnam.

Je však také příběhem vypovídajícím o katastrofálních výsledcích současného systému české náhradní rodinné péče a základního školství. Je v něm popsána nejen neuvěřitelná lhostejnost lidí a nedostatky ve fungování systému naší státní správy, ale vyplývá z něj i něco víc: to, že nejen poslanecký mandát, ale i pouhé zaštítění se jménem státu přivádí potenciální dodavatele služeb do varu, který není nepodobný šílenství při vykolíkovávání záborů během zlaté horečky na Klondajku.

Je důkazem toho, čeho se můžeme nadít s dnešními dětskými domovy a zvláštními školami. Lukáš Kohout je totiž adoptované dítě, které společnost místo toho, aby mu pomohla, strčila do zvláštní školy. Jen zásluhou nezměrného obětavého úsilí jeho adoptivní matky a jejího výchovného nasazení se dnes nemusí naše společnost vypořádávat u L. K. s další závažnou trestnou činností, ale pouze tak, jak je popsáno v této knize.

Klára A. Samková se narodila r. 1963 v Brně jako dcera dvou historiků umění, čerpající z několikagenerační kulturní, vědecké a literární tradice svojí rodiny. Od roku 1983 žije v Praze V letech 1990 – 1992 byla poslankyní Federálního shromáždění za OF/ROI. Politicky se poté 20 let neangažovala, provozuje úspěšnou advokátní praxi, až v roce 2012 přijala roli v zastupitelky v komunální sféře. V témže roce ohlásila svou kandidaturu na funkci prezidenta České republiky, což byla „politická akce“ spíše v duchu reakce na situaci uvnitř strany TOP 09, jíž byla tehdy členkou. Její řady opustila.

Čas vydání této e-knihy ji zastihuje v situaci, v níž je lídrem kandidátky Hnutí Úsvit ve volbách do Evropského parlamentu.

V roce 2002 Senát zamítl její kandidaturu na soudkyni Ústavního soudu, předloženou prezidentem Václavem Klausem

Je podruhé vdaná a z prvního manželství má patnáctiletou dceru.

Je úspěšnou advokátkou a také zdatnou spisovatelkou. V r. 1994 vydala cestopis po jižních státech USA (v roce 2013 vyšel znovu jako e-kniha) „Moje cesta za Scarlett“. V roce 2012 publikovala knihu „Romská otázka – psychologické příčiny sociálního vyloučení Romů“ (vyšla rovněž v angličtině) a bestseller „Zbavte mě toho pitomce/Sundejte ze mě tu mrchu“ o rozvodech. V roce 2013 uspořádala své blogy do knížky „Píšu, takže žiju“ a v literární dráze pokračuje dalším cestopisem. Kromě toho je autorkou řady časopiseckých článků a blogů, tři roky vedla právní rubriku v časopise Cosmopolitan a pravidelně spolupracuje s různými magazíny.

Lukáš Kohout překročil v roce 2013 třicítku svého věku. Je rozvedeným otcem dvou dětí. Ač byl „odesláním“ do zvláštní školy determinován jako společenský odpad, tak překonal handicap svého vzdělání, má maturitu a připravuje se ke studiu na vysoké škole.

Text papírového vydání knihy z roku 2006 byl ponechán beze změn, drobné úpravy byly učiněny jen v gramatice a členění odstavců. Autorka od roku 2010 používá pouze dívčí příjmení Samková.

BLINKR, 2014

Úvod

Lehce vlnivými pohyby „to“ vstoupilo do mojí kanceláře a zamrkalo dlouhými řasami. Upřela se na mne kukadla plná nevinnosti a hlas Květinky Marty promluvil. Bylo to blonďaté, bylo to mladé, bylo to okouzlující a vzbuzovalo to pocity ohraničené dvěma mezními stavy: ten první evokoval slavný filmový citát „Berte, Armande, ach berte, vždyť máte tak krásné nohy“, ten druhý útočil na mateřské city a agresivně se přetavoval v ochranitelský komplex.

Zmatení pocitů se záhy přetavilo do situace, ve které jsem se začala královsky bavit. Přede mnou totiž nestál ani profesionální lamač ženských srdcí, ani nevinné stvoření těžce se probíjející životem. Přede mnou stál nejslavnější z „malých“ podvodníků české kotliny poslední doby.

Malý?

Malý následky svých skutků, velký svými činy a hlavně lehkostí, s jakou je realizoval. Z hlediska trestního práva škoda, kterou způsobil, nebyla sice zanedbatelná, ale ve srovnání s opravdovými gaunery a koženými tvářemi rozvalujícími se od Seychel po Bahamy, to byl jen chabý pokus o způsobení škody. Cože toto napůl dítě spáchalo? Udělalo si ze všech kolem dobrý den. Stalo se mu totéž, co létajícímu Čestmírovi. Čichnul si ke kytkám a začal létat – prý na účet Poslanecké sněmovny.

Jak jsem se blíž a blíž seznamovala s případem Lukáše Kohouta – neboť to byl on, kdo mne navštívil – docházela jsem ke stále nezvratnějšímu přesvědčení, že jeho případ není jen „obyčejným“ trestným činem. Je to výpověď o dnešní době, o hranicích této civilizace a o možnostech, které jsou jedinci dány tehdy, jestliže ignoruje zdi vytvořené „obvyklými postupy“ a systémem, který si společnost postavila.

Fráze „nastavit zrcadlo“ je příliš banální, než abych se ji nezdráhala použít, ale faktem je, že jednání nyní odsouzeného Lukáše je zrcadlem, ve kterém tváře z jeho a našeho okolí nevypadají moc pěkně: jsou pokřivené sebechválou, nadutým sebevědomím, bohorovností a přesvědčením o vlastní nepostradatelné důležitosti. Přitom stačí tak málo, aby se tento pokřivený obraz světa zhroutil jako domeček z karet: stačí k tomu, aby si jeden dvacetiletý vyučený kuchař – číšník obléknul sako, nasadil profesionální úsměv a prostě – kráčel vpřed…

Původně za mnou Lukáš Kohout přišel se žádostí, abych jej obhajovala. Měl na krku trestní stíhání za podvod takzvaně ve třetím odstavci. To znamená, že se měl dopouštět podvodu buď jako člen organizované skupiny nebo způsobil-li takovým jednáním obzvlášť velkou škodu. Škoda se měla vyšplhat někam k milionu a tři čtvrtě a fakt je, že s Lukášem lítali někteří jeho kamarádi. Kdyby mu soud „přišil“ takové obvinění, tak Lukášovi hrozilo až osmileté vězení. Vtípky došly, Lukáš dostal doopravdy strach.

Přebírat právní zastupování v takovém stádiu řízení, v jakém se nacházelo to Lukášovo, nebyla žádná legrace. Přípravné řízení bylo skončené – tedy bylo skončené všechno vyšetřování na policii. Spis dostal státní zástupce a podal obžalobu. Byla na pěkných dobrých dvacet stránek. V takové situaci toho nemůžete moc udělat. Poctivě pročíst celý spis a hledat rozpory ve výpovědích, na kterých budete stavět. Hodit vyšetřovatelům na hlavu všechny důkazy, které měly být provedeny a nebyly provedeny a doufat, že předchozí advokát byl tak inteligentní, že o jejich provedení skutečně požádal, a když byly odmítnuté, nechal to zaprotokolovat.

Můžete se začít rýpat ve výši škody a pokusit se zpochybnit každou korunu, která není úplně jistá. A v mezidobí si tak akorát můžete rvát vlasy, cože váš klient při výsleších nažblebotal. Dlužno říci ke cti původního Lukášova advokáta, že dělal co mohl. Lukášovi evidentně zakrýval pravdomluvná ústa dlaní, aby si neuškodil víc, než musel, a co se dokazování týká, měl několik velmi rozumných nápadů: třeba ten, aby se na obviněného Lukáše Kohouta vypracoval znalecký psychologický posudek, který by objasnil, co vlastně Lukáš dělal a proč. Jaké byly jeho motivy a co jej vedlo k tak neobvyklému chování? Jaká je struktura jeho osobnosti a jak moc spolehlivé a pravdivé jsou jeho výpovědi?

Tedy, psychologicky řečeno, jaké má skóre lhavosti? (Neboť vězte, že všichni trochu lžeme a je to normální. Jde o to, jak moc lžeme, v jakých situacích a jak moc jsme ochotni za toto lhaní nést zodpovědnost). No a zrovna s tímto důkazem pan vyšetřovatel s Lukášovým advokátem „vyběhl“. Prý řekl, že za tohle teda fakt státní peníze utrácet nebude… Ještě uvidíme, jak zrovna tyhle ušetřené peníze se státu moc nevyplatily, a pan vyšetřovatel se strefil Pánu Bohu do oken.

V průběhu několika dnů jsem spis z většiny nastudovala. Plné moci od provinilce jsem měla podepsány a chystala jsem se nahlédnout do spisu. Lukáš už iniciativně na soud zašel, přinesl předem některé materiály, které jsem po něm chtěla, a úřednicím v soudní kanceláři oznámil, že dorazí Veselá s plnou mocí.

Právě jsem si to vesele rázovala k Obvodnímu soudu pro Prahu 1, kde byl trestný čin obžalovaného L. K. v první instanci projednáván, byla jsem tak v půli Václaváku, když na mne zapípala SMS: „PLNOU MOC RUSIM. OZVU SE. LUKÁŠ KOHOUT.“ Několik promarněných dnů nad spisem mě fakt vzalo. Lukášovo chování bylo nevysvětlitelné, protože ještě den předtím jsme spolu podrobně mluvili. Zapadla jsem do nejbližší útulny na protišokové kafe a začala Lukyho vytáčet. Mobil padal do hlasové schránky. Padal tam i další dny. Proces začal a mně nezbylo nic jiného, než jej sledovat prostřednictvím novin. Alespoň jsem držela Lukášovi palce a pozorovala, jak si vedou obhájci.

Nevedli si špatně, protože když padl rozsudek, byla z toho „podmínka“. Lukáš byl tedy odsouzen k odnětí svobody s tím, že k výkonu trestu nastoupí jen tehdy, kdyby se dopustil podobného trestného činu. No to se teda nedopustí, byla jsem si jista a pomalu se smiřovala s tím, že se nedozvím, proč se zločinec Kohout nakonec rozhodnul nevyužít mých služeb.

To jsem ovšem Lukáše ještě špatně znala. Ledva padnul výrok o vině a trestu, vplul do kanceláře, zářil jako sluníčko a při vědomí, že jej nečeká dalších sedm měsíců vazby ani osm let kriminálu, se vznášel – ani k tomu tentokrát nepotřeboval letenky. A taky se vytasil s pravdou. Dostal prostě strach. Strach z čeho, proč? Z toho, že bude odsouzený? A co to má společného se mnou? Vytáhnul svůj mobil a ukázal mi SMS: „Jestli tě bude obhajovat Veselá, tak jsi skončil.“

Telefonní číslo odesílatele neznámé a pochopitelně dobíjecí karta – ani jsem si nevšimla, jestli to bylo GOučko, Twist nebo OSkarta. Nevím, kdo to poslal, říkal Lukáš, ale prostě jsem fakt dostal strach. Kdo se tě mohl tak strašně bát a proč? Proč to vadilo, kdybys mě obhajovala ty? No to by mě pochopitelně zajímalo taky. Copak je na mně tak speciálního, že někdo považoval za nutné Lukáše takhle odradit?

Probírali jsme všechny varianty, odkud by se někdo mohl dozvědět, že vůbec mám Lukyho zastupovat. Jak na mě vůbec přišel? Poradil mu to kamarád – probírali spolu, který advokát by se nebál postavit se panu Kavanovi a tenhle kámoš přišel na mne. Což o to, v odhadu mých strachů – nestrachů, měl tenhle kámoš pravdu, ale mohla informace o mém právním zastupování prosáknout tímto směrem? Lukáš se dušoval, že ne.

Po onom rozhovoru už zastupování před soudem s tímhle kamarádem neprobírali. Osazenstvo svojí kanceláře jsem vyloučila taky. Byla to causa sice, řekněme, nestandardní, ale zase ne až tak nestandardní, abychom museli vykřikovat po ulici, že jdeme obhajovat obžalovaného Lukáše Kohouta brázdícího oblaka, ještě navíc pár dnů před samotným procesem. Původní Lukášův advokát taky nepřipadal v úvahu, protože k němu výpověď původní plné moci ještě vůbec nedorazila a k případu mohl mít zhruba stejný vztah jako já. A určitě měl také stejný názor na eventuální názor kárné komise České advokátní komory, která jedná na základě všech podnětů, které se jí dostanou do cesty. Když advokát nedrží pusinku jak má, nese to ČAK poměrně nelibě. Svoji nelibost vyjadřuje různými pokutami a eventuelně také pozastavením výkonu advokacie: což je určitě věc, které se každý advokát snaží vyhnout.

Ať jsme hledali, jak jsme hledali, zbýval nám jediný zdroj informací: Lukáškova iniciativa na soudě, když mi byl vybírat dokumenty ze spisu a nadhodil, že jej budu dále zastupovat. Buď šel někdo kolem, kdo neměl, nebo nějaké místní dlouhé ucho považovalo tento záměr změny advokáta za tak důležitý, že nelenilo a informovalo … Koho? Přišli jsme jenom na poškozené. Jistě, případ se nevyvíjel jenom na rovině trestní, ale i na rovině politické. Poškozeným se cítil být Jan Kavan, protože za jeho asistenta se Lukáš vydával.

Poškozená se cítila být ČSSD a s tou já mám nějaké drobné, jmenovitě s paní ministryní Buzkovou, která zamítla projekt školy pro nadané děti se zvláštními potřebami, na kterém jsem se intenzívně podílela. Dopisy, které jsme si vyměnily, nebyly hezké a vzájemné vztahy již dosáhly absolutní nuly panující ve vesmíru. I s panem Kavanem a zejména s jeho bývalým náměstkem, panem Paloušem, mám něco „rozjednáno“, ale žádná z těchto animozit mi na daný případ neseděla.

Nějak jsem cítila, že útok nesměřuje z politických kruhů. Tipovali jsme na daleko prozaičtější zdroj výhružné SMS – pravděpodobně to byl někdo z poškozených. Co ale TĚM mohlo vadit zrovna na mně? Řekla bych, že můj dlouhý čenichající nos. To víte, když mne někdo uvrtá do kupky hnoje, nedám pokoj a nedám pokoj, dokud nevypátrám, co tam tak smrdí. Nedám se vyhodit, podplatit a ukecat. Ne že bych byla tak neuvěřitelně zásadová, ale už také začínám být dáma v letech, kornatění kůry mozkové se začíná dostavovat. A kdo si má pamatovat kdy zalhal a kdy ne a v čem? Nejlépe je v paměti podržet pouze jedinou variantu událostí, a to tu pravdivou. Ať ji budete opakovat sebečastěji, v obsahu výpovědi se nezmýlíte – jiný totiž není.

Moje důslednost a záliba hnípat se v podrobnostech, ze kterých se obvykle vyklube řešení celého problému, je dost známá. Takže asi někomu hodně vadilo, že se začnu v něčem přehrabovat a obával se, že bych pravděpodobně vynesla na světlo boží něco, co mělo zůstat doopravdy skryto. To je alespoň varianta, ke které jsme, po usilovném hlavy lámání, dospěli. Možná, že je nepravdivá, ale na jiné vysvětlení jsme dosud nepřišli a to, k čemu jsme přišli následovně, nás v naší teorii spíše utvrdilo.

Bylo tedy po soudě a byla jistá naděje, že se státní zástupce neodvolá. Chtěl totiž pro Lukáše jen asi o rok víc, než dostal, a taky v podmínce. V podstatě se výrok soudu o trestu od návrhu státního zástupce až tak nelišil. Dostal, co chtěl, tak proč by se odvolával? Marně jsem Lukáše brzdila, aby nepropadal předčasnému optimismu. Dokud není na rozsudku kouzelné razítko právní moci, není nic vyhráno. I s tímhle kouzelným razítkem zbývají ještě mimořádné opravné prostředky, totiž možnost návrhu obnovy řízení a stížnost pro porušení zákona. Lukáš byl přesvědčený o tom, že se státní zástupce neodvolá a tak mi začal vyprávět…

Počkej a tohle myslíš vážně? Začaly z něj padat jednotlivé zážitky a události. A taky další podivuhodný příběh – příběh jeho života, příběh, který v jeho výpovědi na policii ani v soudním spise nebyl zachycen. Příběh, který musel mít na jeho život a na jeho veškerou tak zvanou trestnou činnost naprosto zásadní vliv. Příběh, který teprve, když byl dopovězen, jakoby najedou celé té kupě papírů, označované jako trestní spis, dával smysl.

„A řekl jsi toto svému advokátovi?“ ptala jsem se. „Ne a proč?“ zněla odpověď. Má ty svatá prostoto! pomyslela jsem si a další vlasy, pod mojí originál Schwarzkopf úplně přirozenou a pravou černou barvou, definitivně zešedivěly. „A říkal jsi to novinářům?“ ptala jsem se dál. „Ne, oni se neptali, ono je to nezajímalo…“ obrátily se na mne nevinné modré Lukáškovy oči a moje šedé vlasy tvářící se jako černé hrůzou vypadaly.

Promítla jsem si v duchu všechny ty články, které okolo procesu proběhly a všechna ta interview, která Lukáš, coby správný šoumen, okolo sebe trousil. Co jsem si v tu chvíli pomyslela o novinářích na dané cause pracujících, není publikovatelné v žádném případě. Všude si můžete představit cenzurní tečky a dosadit úplně cokoliv, co vám na mysl připadne – pravděpodobně všechny ošklivé názory vedené směrem ke slovům jako je neprofesionalita, neprozíravost, které vás jen napadnou, budou ze stejného kadlubu jako to, co se mi honilo hlavou.

No tak to sepíšeme! Koho z nás to napadlo dříve, čestné slovo, nemohu říci. Pravděpodobně to bylo souznění duší nebo prostě jenom vyústění logické úvahy, která nemohla jinak dopadnout. Proces je skončený, tak o co jde? Následující dny strávila moje asistentka obtelefonováváním nakladatelství a hledáním toho pravého. První věc, na které jsme se totiž s Lukášem shodli, byla, že psát o šuplíku nemá cenu. Sice bychom zachovali spoustu užitečných informací Ústavu pro soudobé dějiny Akademie věd, ale ten má určitě spoustu zábavnější práce a spolehlivějších pramenů, než by byly naše výplody. Nakladatelských kandidátů se nakonec objevilo několik, ale my jsme se rozhodli pro toho, jehož knížku dnes držíte v ruce: projevili totiž přemíru statečnosti a odhodlání, a taky serióznosti, které se říká autorská smlouva. Protože jsem zcela zdeformována svým povoláním, byla zejména pro mne takováto tak zvaná maličkost důležitá.

Začali jsme se Lukášem scházet a mně pořád častěji vypadávala tužka z ruky. Začala jsem poněkud chápat novináře, kteří se musí novinařinou živit, že se jim nechtělo se v takovém svěžím dílku angažovat. Některé Lukášovy story byly totiž neuvěřitelné.

A pak to přišlo. Odvolání do rozsudku. „To sis fakt myslel, že to nechají být?“ S jistou mírou profesního zadostiučinění, že na moje (špatná) proroctví opět jednou došlo, jsem skákala po kanceláři a plakala nad rozpracovaným rukopisem.

Konec konců, jak je to napsáno v odůvodnění rozsudku: „V případě obžalovaného Lukáše Kohouta musí soud konstatovat, že ačkoli byly nepřímé tlaky na soud směřující k uložení nepodmíněného trestu, nebyly soudem shledány žádné podmínky pro uložení nepodmíněného trestu a soud rozhodně a jednoznačně nebude jakékoliv názory a tlaky na své rozhodování připouštět a nebude se jimi zabývat, neboť je orgánem naprosto nezávislým, povinným rozhodovat objektivně, nezávisle a nestranně v souladu se zákonem, podle svého vnitřního přesvědčení, svého svědomí, na základě náležitě zjištěného skutkového stavu věci v rozsahu, jaký je nezbytný pro jeho rozhodnutí těmto zásadám, které soud respektuje a ctí, se nikdy nezpronevěří a nebude nikdy rozhodovat dle mínění a názorů jiných, kteří o věci nemají buď žádné informace či pouze zprostředkované a nejsou s ní dostatečně seznámeni, ať již na odborné či laické úrovni…“

Lukáš se sesypal a větu, že soud se nebude podvolovat nátlaku, si jenom četl stále dokola. „Nu tak teď bude vyvíjen nátlak na odvolací soud,“ pravil Lukáš se značným naštváním v hlase. „Ne, že bych taky tlačil, ale je konec konců jedno, jestli něco napíšu teď a další díly v kriminále, nebo všechno už teď. V kriminále psaly díla, co pohnuly dějinami, i jiné kapacity než jsem já. Víš co? Pokračujeme…“

Tak pokračujeme. Pustila jsem se do přepisování poznámek, které mi Lukáš diktoval a pachatel závažné trestné činnosti se pustil do klofání do klávesnice starého notebooku. Zjistili jsme totiž, že původní záměr, že budu spoluautorka, budu dělat poznámky dle vyprávění spoluautora a společně projdeme konečný text, není realistická. Zážitků a událostí bylo příliš mnoho. Následovaly hodiny a hodiny telefonátů, přeposílání si textů e-mailem. Zde jsou výsledky naší spolupráce, co se obsahu týká, zdaleka ne vyčerpávající. Na další témata může jednou dojít, ale při sestavování tohoto textu bylo zřejmé, že jde už v této verzi o příliš rozsáhlý projekt, než abychom jej neustále natahovali. Ať názor p.t. čtenářů na něj bude jakýkoliv, o jednom budou svědčit jistě:

Kdo si myslí,

že Čechy jsou malý bažinatý rybníček,

ve kterém je jenom nuda,

je pěkně na omylu…

Začíná to narozením 1

Každý se někdy někde někomu narodí. Když je malé mimino, tak jej většinou nezajímá kdy, kde a komu. Mimino brečí – chce najíst, přebalit a pochovat. To vše je samozřejmé, a tak se nějak pochopitelně stane, že se časem dozví, kdy kde a komu se narodilo. Je tady máma, táta, někde začne capat po bytě a ostatní děti na něj začnou volat jeho jménem, později příjmením. To jsou přece všechno samozřejmosti a nemá smyslu o tom mluvit.

Ovšem s tou výjimkou, že jsou také jedinci, u kterých ty otázky zůstávají nezodpovězeny. Kdy se narodili? No to tak ještě možná. Kde se narodili? No tak snad dejme tomu. Ale komu? Čert ví. Patřím k těm, pro které jsou tyto základní otázky života nezodpověditelné. Asi jsem se narodil v Mostě. Mám to napsáno v rodném listě. To ovšem není úplně spolehlivý zdroj informací, protože tam je napsána spousta dalších věcí, které nejsou tak úplně pravda. Co by mohlo být pravda, je datum. Jako den mého narození je uváděno 27. 8. 1983. Snad si s tím nedal nikdo práci, aby to datum uvedl jiné. Tak snad platí. Tím ovšem je míra více méně důvěryhodných informací o mně vyčerpána.

Dobře vím, že jméno ženy, kterou mám napsanou v rodném listě, není to pravé a o tátovi to platí dvojnásob. Že jsem byl adoptovaný, to jsem se dozvěděl – vlastně ani nevím kdy. Snad mi to moje máma, tedy moje SKUTEČNÁ máma, ta co mě miluje, řekla ještě když jsem nechodil do školy. Nějak jsem tomu nevěnoval žádnou pozornost, prolítlo mi to ušima a já jsem zas letěl na dvorek, kde bylo tolik úžasných věcí. Naplno ke mně dorazila tahle informace až někdy v první třídě.

Nevím, co to bylo za holku, nějaká spolužačka a asi jsem jí nechtěl dát ořezávátko nebo tužku, nebo jsme se pohádali o pastelky. V každém případě sousloví „ty parchante adoptovanej“ plulo vzduchem a já jsem nevěděl ani co je parchant, ani co je adoptovanej. „Mami, jsem adoptovanej parchant??“ Ehhhhhh. Ano, jsi adoptovaný… parchant. To druhé slovo už maminka neřekla, ale pochopitelně je pravdivé. Parchant je totéž co panchart. Tedy nemanželské dítě.

No nemanželský jsem byl, o tom není pochyb. Zcela bezpečně totiž nebylo koho si vzít, zejména ne tatínka. Kdyby bylo, tak by kolonka „otec“ nebylo původně tak děsivě prázdné. O té ženě, co mne porodila, nevím nic – skoro nic. Prý jí bylo sedmnáct. Asi vím, jak se jmenovala. Ne že by někdo porušil nějaké tajemství, jenom se kdosi na cosi vykašlal. Ten někdo byla osoba, která vedla moji dorostovou zdravotní kartu, na které bylo moje původní příjmení pečlivě zaškrtáno a v pravém horním rohu bylo uvedeno matka… a tam celé jméno ležérně přeškrtnuto jednou čarou, a nad to vepsáno jméno mojí maminky.

Když vám někdo řekne, že jste parchant, tak si nemůžete tak zvláštní věci nevšimnout, i když se to psací písmo v první třídě čte fakt blbě. Poprvé zaregistrujete, že u toho údaje „matka“ je nějak husto. Pak přečtete křestní jméno, pak příjmení. Pak je vám osmnáct a máte svoje konexe… Konexe, to je i možnost nahlédnout do sítě centrálního registru obyvatelstva. „Jedu, jedu, jasně kámo, že ti tu babu najdu. Máš s ní něco? Je na tebe nějak přestárlá, voe, ne?“

Suverénně znalecky a pohrdlivě se usmívám – co my, světa znalí chlapi, si budem vyprávět! Do paměti ukládám současné příjmení, bydliště… rychle, než to zapomenu, si mimo dosah svého informačního zdroje píšu údaje na kus papírku a mastím k nejbližší telefonní budce. Ne, žádní parchanti telefonní seznam neznárodnili. Povaluje se tam ve své celé žluté kráse.

Tu túúúúú. „Můžu mluvit s paní X?“ „U telefonu“… A co mám, ksakru, říct dál? „Paní, prosím vás, nedala jste někdy dítě k adopci? Víte, kluka, to bych jako mohl být já.“ Na druhé straně je ticho. „Jaký máte oči?“ „Modrý, skoro modrý, paní.“ „Modré… já… někdy se vám ozvu.“ Tu túúúúú …

Jak se chce ozvat klukovi, jehož současné jméno si sotva pamatuje a volal z telefonní budky, to fakt nevím. Šel jsem se jednou podívat před její dům. Obyčejnej blbej barák. Bydlí v něm ženská, co mě nechtěla. Tak si trhni, krávo. Jedu domů k mamince.

Do pěstounské rodiny jsem se dostal, když mi byly asi dva roky – teda prý. A prý mě vrátili, protože jsem byl nezvladatelný dítě. Hyperaktivní, utíkací. Malý blonďatý rošťák, obrázkové dítě, co nechce posedět. Uřvanej, demolující. Tak jsem zase skončil tam, kde jsem – no asi nezačal, ale určitě kde jsem nějakou dobu pobyl. V dětském domově v Rumburku.

Pak se na scéně objevila Renata. O pět let starší než já, vážná holčička. Vytrvale mamince říkala, že chce mít bratříčka. To, že maminka nebyla ani pro ni její skutečná maminka, a že otec nebyl její otec, neboť i ona byla „adoptovanej parchant“, na tom přání nic neměnilo, neboť brácha je, jak známo, brácha a je důležité, že si spolu budete hrát na dvorku a nikoliv z čích útrob jste se vykulili na svět.

Protože jak známo, každá máma udělá pro svoje děťátko vše, co jen je možné (což ostatně dosvědčuje i ta moje původní, že?), tak moje mamka začala o druhé adopci uvažovat. A pak uviděla to blonďaté, údajně nezvladatelné stvoření. Nejdřív byly návštěvy o víkendu, tedy, pořád byly návštěvy o víkendu.

„Paní, vy tohle fakt chcete? Už je jednou vrácenej, není s ním k vydržení… A vy už jedno adoptovaný máte, tak proč si tak komplikujete život? Z toho stejně nikdy nic dobrýho nevyroste.“

Asi mě chtěla prostě proto, že jí je láska vlastní. Protože má velké srdce. A chce mě právě proto, že jsem „vrácenej“. Na svět nezvaný, k adopci nezpůsobilý. Alespoň je ze strany státních orgánů nějaký důvod proč se nepřetrhnout a papíry pěkně pošupovat sem a tam… Proč by ten parchant byl v nějaké rodině, když pěkně může pobývat v děcáku? Chtějí ho domů na víkendy? No tak si pro něj smějí přijet… na vlastní náklady, když nedaj jinak.

Trvalo to takhle skoro rok, co jsem jezdil „na návštěvu“ a jedna z prvních vzpomínek, kterou mám skutečně já sám, která není zprostředkovaná ani mámou, ani Renatou, je náš dvorek. Sedím na něm a řvu. Řvu strašně, příšerně, mám hysák – konec konců, mám to v diagnóze, tak co se kdo diví. Já odtud nechci. Nechci, nechci. Držím se plotu nějakejch blbejch příček a řvu. Řvu, že odtud nechci. Nechci od svojí jediné milované maminky, která jediná akceptuje stáhnutý ubrus ze stolu už podesáté… v jedné hodině. Rozlité mléko. Bum. Ještě jednou bum. Krásně to kape. A pleská do loužičky. Tak ještě jednou bum.

Konečně jsem adoptovaný.

Konečně jsem doma.

Na dvorku skromného domku

ve Varnsdorfu.

Dětství 2

Moje máma je fabrička. Festovní ženská, co celý život pracovala v podniku Velveta ve Varnsdorfu. Strojní průmyslovka, kterou absolvovala, se na jejím uplatnění moc neprojevila. Na Šluknovsku bylo vždycky málo práce. Nejdřív stála u přadláckých strojů, potom si udělala nějaké kurzy a stal se z ní bezpečnostní a požární technik …

O víkendech se příležitostně účastnila cvičení a soutěží hasičů. Všichni ji měli a mají rádi. Poklábosila s chlápkama v továrně, se sousedkami v okolí a starala se. O slepice, o králíky, o psy a kočky, o zahradu, o dům, o rodiče, o svoje dvě adoptované děti, o svého muže, který si začal domů vodit známosti, když jezdila čas od času do lázní po žlučníkových záchvatech a operaci.

Mnoo, o toho posledního se až tak starat nemusela, o toho se vždycky postarala spousta jinejch, takže máma nakonec poměrně rozumně usoudila, že když je tak plně zahrnut péčí odjinud, tak by se snad ona starat nemusela – ubylo by poměrně dost práce. Ve svých šestatřiceti podala návrh na rozvod. Na krku jí zbyly dvě adoptované děti a povinnost vyplatit polovinu hodnoty domku se zahradou v rámci „vypořádání bezpodílového spoluvlastnictví manželů“.

Fakt netuším, jak se jí to podařilo všechno zaplatit a zvládnout. Ještě, že se náš otec ráčil alespoň zavčasu uklidit a doma už neprudil. Asi bych měl mít na něj nějakou jinou vzpomínku, příjemnější, synovštější, ale fakt je, že jediné, na co si pamatuji, je jak sedí u stolu, nohy naložené v lavóru a ty mu příšerně, ale fakt příšerně smrdí. Jako obraz mužské role fakt nic moc – na táty jsem do svých osmi let, které mi byly, když se máma rozvedla, štěstí neměl.

To jsem ostatně moc neměl ani potom. Máma byla hrozně fixovaná na svého otce, kterého jsem ostatně měl rád i já. A snad právě kvůli tomu si nabrnkla o hodně staršího chlápka. Ne že bych k němu pociťoval nějaký zásadní odpor, ale šli jsme si z cesty. Alespoň já jemu určitě. Taky jsem se bál, že mámě brzo umře a ona pak zůstane sama – což se taky stalo, ale až po šestnácti letech.

Děda umřel taky, ještě před po máminým rozvodem, což bylo hlavně pro mě dost blbý. Děda s bábi sice bydleli v paneláku, ale zahrádka, ta byla dědova. Tak krásně blbě, jako když jsem se přejedl jahod s hráškem, mi už nikdy nebude. A s dědou se blinká obzvlášť krásně – aspoň se člověk dozví „jak to dělaj chlapi“.  Když děda umřel, zbyla po něm bábi. Jak velí rodinná tradice, zase další tkadlena ve Velvetě.

Chodil jsem za ní ze školy, někdy jsem i přespával, přijímal její babičkovskou péči a užíval si širších rodinných vztahů, do kterých mne babička se svými četnými příbuznými, rozesetými do okolních vesnic, hbitě vtáhla.

Do Dolního Podluží jsem jezdíval za strejdou, máminým bráchou, na kole. Když jsem si to na něm klepal okreskami, měl jsem první příležitost k výdělku. Ležel doslova na cestě a jmenoval se – staré železo. Vozil jsem s sebou vak a taky špagáty, těmi se dalo ledacos na nosič kola uchytit. Bylo to pár korun, ale byť i jen pětikoruna denně, v mém rozpočtu to byl absolutně grandiózní přísun. Doma totiž fakt moc peněz nebylo. Jen málokdy zbylo na luxus – třeba na výlet do Prahy.

Jela tam se mnou nejen máma, ale i babička. Bylo mi snad devět a je jen málo věcí, které by v takovém věku kluka nefascinovaly. Jedna z nich mne však fascinovala naprosto neodolatelně – a tou byla vyhlídková terasa ruzyňského letiště. Z radaru rychle se otáčejícího na kontrolní věži, mne jímala závrať a za pouhou pětikorunu na osobou – tedy za pouhopouhý jeden den mého železného sběru po varnsdorfských příkopech, bylo možné proběhnout celou tu obrovskou plochu terasy a celým tělem se vpíjet do toho dunivého hlasu, kterým se roztáčely motory letadel. Nadšeně jsem zíral, jak se v mých očích obrovská letadla ďábelskou rychlostí rozjíždějí po nekonečné ranveji a ve chvíli, kdy to vypadalo, že skončí v blízkých polích, se odlepují od země.

Nevěřícně jsem zíral, jak se elegantně stáčejí do svých drah v neviditelných koridorech. Mám nedýchat nebo naopak dýchat, abych si toho zvláštního vzedmutého větru, prosyceného neznámými pachy, co nejvíc užil? Toť přímo hamletovská otázka a v mojí dětské mysli se neodvratně přetavovala v otázku další, jak se mi zdálo – zcela zásadní: poletím někdy nebo nepoletím? Zažiji někdy ten úchvatný pocit vznesení se od zemské tíže? Lze vůbec pocítit a procítit ten okamžik, kdy se kola letadla přestanou dotýkat země a už se jen letí? Pozná se to vůbec i jinak, než jen z okénka letadla, ze kterým se míhá zmenšující se krajina?

V mém okolí nikdy nikdo neletěl. Ani máma ani babi, strejda – nikdo. Nebylo koho se zeptat a samotná možnost, že bych někdy vzlétnul, byla vzdálena stejně jako vlny moře či vánek povívající větvemi tropických pralesů. Pokusů odstranit mne z terasy ruzyňského letiště bylo učiněno několik. Všechny skončily jak se na polovičního debila sluší: strašlivým řevem, hysterickým záchvatem a držením se jakýchsi nablblých šprušlí: já nechci, já nechci… Konec konců – s mojí diagnózou nezvladatelného dítěte, která stále přetrvávala – kdo by očekával něco jiného.

Diagnóza tady byla a byla neúprosná: nezvladatelný, hyperaktivní, mentálně hluboce pod průměrem. Ve školce to máma ukecala. Byl jsem její milované děťátko a vlastně každý chápal, že když jsem adoptovaný, tak to asi nebude jen tak jednoduché. První a druhá třída taky prošla, a to zejména vzhledem ke skutečnosti, že nad hlavou mojí mámy se definitivně ustálil zlatý obláček svatozáře. Lukynku, piš! Čti! Počítej! Hodiny a hodiny strávené za stolem a vedle mě máma. Přišla o půl třetí z práce, dali jsme nažrat králíkům, slepicím, v zimě nanosili uhlí do kamen a nejpozději od půl čtvrté se učilo. Do šesti, někdy do sedmi. Po večerníčku spát – měl jsem toho všeho dost.

Večer máma, obrněná trpělivostí katolických světic, podepisovala moje úkoly, které byly, řekněme diplomaticky, nic moc a připravovala mi tašku. Věděla, že už bych to večer nezvládnul a ráno bych polovinu věcí zapomněl.

Rána dopadla ve třetí třídě. Třetí cé se totiž neotvírala – alespoň ne na naší škole. Musel jsem přestoupit na další školu. Byla v Karlově ulici – o hodně dál, než moje stará škola, kde byli zvyklí i na moji neposednost, hravost a nestálé výkony.

Nejhorší ale byla paní učitelka. Jmenovala se Ducháčková a byla to starší paní, která na podobná individua, jako jsem byl já, fakt neměla nervy. Myslím, že je ani mít nechtěla. Co taky s takovým fakanem, který jen ruší, nevhodně se hlásí, nahlas se směje a provádí kanadské žertíky jeden za druhým?

Blonďaté vlásky a nevinný modrý kukuč byly jen falešnou zástěrkou třídního darebáka. Že by mne škola nebavila? To nemohu říci. Učil jsem se a uměl jsem. Když jsme s mámou opakovali třeba vybraná slova mojí velmi neoblíbené češtiny, uměl jsem všechny perfektně. Jak se z nich pak v žákovské objevila pětka, to fakt nevím. Ráno mě z nich mamča ještě přezkoušela: „Umíš to na jedničku, Lukášku, tak prosím, PROSÍM, dones alespoň trojku…“

Můj výkon byl určitě alespoň na čtverku, ale kdo by se takovými drobnostmi, jako je rozdíl mezi čtverkou a pětkou, zabýval. Zvláště když se na obzoru rýsovala tak báječná možnost, jak se nepohodlného žáka zbavit a šoupnout ho do zvláštní školy. Co na tom, že ve třetí třídě jsem byl několik měsíců nemocný s nějakým proklatým střevním virem? To, že žák nezvládne dohnat několikaměsíční absenci levou zadní, je přece jednoznačná známka jeho neschopnosti absolvovat normální školu! Příslušný verdikt byl potvrzen místní psycholožkou Mgr. Vajsovou, dnešní místostarostkou Varnsdorfu.

Když jsem se později poptával, získal jsem velmi důvodné pochybnosti, jestli vůbec měla k testování dětí a činění takových závěrů, jaký udělala v mém případě, příslušnou kvalifikaci, ale znalecké posudky na „problematické děti“ vyráběla jak na běžícím pásu.

Já jsem byl podle ní v podstatě nevzdělatelný, s IQ sotva na tu zvláštní školu. Tak jsem do ní, holt, od začátku čtvrté třídy, nastoupil. Vím, že máma brečela. Tehdy jsem nechápal proč – dnes už to vím moc dobře a paní magistra to u mě má schované jak ve šporkase. Jediným zadostiučiněním, lepícím mi na duši náplast za debílka ze zvláštní školy, je ten sladký, přesladký pocit, že vás, kteří jste na mě naštvaní, přechytračil devatenáctiletý cápek. A vězte, že realita je pro vás ještě o moc, ale o moc víc ponižující.

Přechytračil vás

devatenáctiletý cápek

se zvláštní školou.

Table of Contents

Titulná strana

O knize a autorech

Úvod

Kapitola 1 Začíná to narozením

Kapitola 2 Dětství

Kapitola 3 Škola: základ života

Kapitola 4 Vzory mládí

Kapitola 5 Politické počátky

Kapitola 6 Zvláštní vztahy se ZAMINI

Kapitola 7 První cesta

Kapitola 8 Diplomatické nóty

Kapitola 9 Paříš? Paříž!

Kapitola 10 Slova(e)nská vzájemnost