Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tato kniha má sloužit pouze jako zdroj informací. Informace uvedené v této knize nemají sloužit jako nahrážka konzultace s lékařem nebo odborníkem na hubnutí, cvičení nebo jiné zdravotní programy. Informace v této knize by měly být aktuální k datu vydání. Autor a vydavatel se zříkají zodpovědnosti za případné újmy způsobené nevhodným užitím informací obsažených v této knize.

Charlotte Cho

Tajemství krásy Korejek

Kroky pro zdravou a zářivou pleť

Přeloženo z anglického originálu The Little Book of Skincare, vydaného William Morrow, HarperCollins Group, 2015. All rights reserved.

Přeložila Anna Štorkánová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou Alferia

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

obchod@grada.cz, www.grada.cz

jako svou 7214. publikaci

Sazba Magda Kadlecová

Ilustrace Gemma Corell

Jazyková redakce Ivana Šelešovská

Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová

Vytisklo Tisk centrum s.r.o.

Czech edition © GRADA Publishing, a. s., 2018

Copyright © Charlotte Cho, 2015

Translation © Anna Štorkánová, 2019

ISBN 978-80-271-2001-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-0678-3 (pdf)

ISBN 978-80-247-4175-8 (print)

Věnováno mým rodičům, kteří mi dali Koreu a Ameriku a to nejlepší z obou světů

Úvod

Myslela jsem si, že jsem posedlá krásou, ale pak jsem poznala Soul.

Soul dýchá krásu a jeho vzduchem je péče o pleť. V Koreji máte pocit, že ať se podíváte kamkoli, záplava výrobků nabízí příslib bezchybné svěží pleti. Stačí se podívat na porcelánové tváře kolemjdoucích na chodníku, abyste pochopili, že to není falešná reklama.

Jako rodačka z Kalifornie jsem se hned po škole stěhovala na druhý konec světa, do Jižní Koreje. Hned po příjezdu jsem zažila pleťový kulturní šok. Západní kultury považují péči o pokožku asi za tak zábavnou jako čištění zubů: je to jen další každodenní úkon, který se musí rychle odbýt, než si jdete lehnout. Ale v Koreji si máte péči o pleť užívat. Nejde tu jen o krásu nebo marnivost, je to investice do vaší celkové pohody. Brzy jsem pochopila, že žiju v zemi, kde péče o pleť nespočívá jen v přípravcích na poličce v koupelně, ale v duševním postoji, který se promítá do vašeho stylu života, od jídla, které jíte, po šaty, které nosíte.

Moje osobní cesta k pochopení korejské péče o pleť mě přinutila uvěřit. A když jsem odjížděla ze Soulu, odvážela jsem si s sebou vášeň podělit se o vše, co jsem se naučila. To mě vedlo k založení vlastní webové stránky a e-shopu Soko Glam o korejském životním stylu a kosmetice a získání kosmetické licence v New Yorku. Díky Soko Glamu jsem mohla vyslechnout osobní příběhy žen (i mužů) různého věku a z různých kultur, kteří se rozhodli držet korejského stylu péče o pleť a navždy tak změnili k lepšímu svou pokožku – i své sebevědomí.

Když se ve Spojených státech řekne slovo pokožka, představíme si spoustu problémů. Když před nějakou důležitou schůzkou vystrčí růžky pupínek nebo si poprvé všimneme vznikajících jemných linek, zažíváme paniku, obavy a lítost. „Bojujeme“ proti akné, snažíme se „vyhladit“ vrásky a „vymýtit“ beďary. Jsme to my proti své pokožce a naším jediným spojencem je bizarní lahvička zázračného krému, která nás téměř vždy zklame.

Náš mozek je plný marketingových nesmyslů, což je mocná kombinace mýtů a mylných představ. Není divu, že lidé stále používají kosmetické přípravky podle věku a pohlaví a věří, že pitím vody své suché pokožce uleví, protože to tak slýcháme po generace.

Čím víc jsem se toho dozvídala o pokožce v rámci svého kosmetického kurzu a čím víc jsem mluvila s lidmi, kteří měli naprostý zmatek v tom, co si koupit nebo jak dané přípravky používat, tím víc jsem byla přesvědčená, že musím všechna svá tajemství o pleti ze Soulu vložit do knihy. Protože by to popravdě nemělo být žádné tajemství.

Proč číst knihu o péči o pleť?

V této knize se s vámi podělím o to, jak se kalifornská holka, jako jsem já, ponořila do korejské kultury krásy a změnila svůj pohled na pleť a péči o ni. Ať už tuto knihu čtete, abyste si poprvé nastavili režim péče o pleť, zlepšili stávající stav pokožky, nebo se jednoduše dozvěděli o přístupu jiné kultury ke kráse, tato kniha vám poskytne tohle všechno a ještě mnohem víc.

Bohužel přečtení této knihy ke zlepšení vaší pleti nestačí, ale neklesejte na mysli – je to první krok. Bude to chtít trochu úsilí z vaší strany, ale já vás při tom povedu za vaši pečlivě hydratovanou ručičku. Budu vás navádět krok za krokem svými dobře střeženými tajemstvími korejské péče o pleť, od ranního a nočního ošetření přes vysvětlení, proč nejenom váš obličej, ale celé tělo potřebuje peeling, až po návod, jak si vybrat a používat ten správný zvlhčující krém. Také vám ukážu, jak dosáhnout nahého líčení, které jsem viděla u žen v ulicích Soulu (a pravidelně na přehlídkových molech v New Yorku a Paříži). Spojím své technické znalosti kosmetičky s radami od soulských kosmetických expertů, abych zodpověděla vaše nejnáročnější otázky ohledně pokožky, a pomůžu vám najít řešení běžných kožních problémů. Vědomosti o korejské péči o pleť změní způsob, jakým uvažujete o své pleti a jak o ni pečujete. Nadšeně si nastavíte svůj vlastní režim, a jakmile se do toho dostanete, péči o pleť už nikdy nebudete chtít zanedbávat.

Pokud máte určité pochyby, mohu vás ujistit, že ze své pleti můžete mít radost. Je to pouze ten největší orgán vašeho těla. Připraveni?

O mně

Korejská tvář, kalifornský styl

Prvních jednadvacet let svého života jsem byla typická losangeleská holka. Byla jsem celý rok opálená, měla jsem blonďatý melír a chodila jsem v žabkách. Nosila jsem ustřižené šortky značky Abercrombie & Fitch a k burgeru s hranolkami jsem usrkávala vanilkový milkshake. A pochopitelně jsem zbožňovala pláž. Jakmile jsem mohla řídit, vyrážela jsem se sedanem svých rodičů do obchodních center, kam jsem chodila nakupovat za své peníze vydělané prací na pokladně v jedné suši restauraci.

Co se týče ženské krásy, byla jsem samouk. Nechala jsem se ovlivňovat časopisy a tím, co jsem viděla na lidech kolem sebe. Na střední škole jsem nosila asymetrické účesy a skloněná nad umyvadlem v koupelně jsem si odbarvovala silné prameny vlasů na blond barvou z pytlíku zakoupenou v drogerii. V určité fázi jsem měla (nebo neměla) nepovedenou trvalou. Trvalá to určitě byla, ale jak moc byla nepovedená, záleželo na tom, koho jste se zeptali. Co se týče líčení, rozhodně jsem se nedržela přírodního vzhledu. Naopak jsem volila přehnaně výrazné černé oční linky a přeháněla jsem to i s vytrháváním obočí, abych dosáhla tenké linky á la Angelina Jolie.

Díky své brigádě v restauraci jsem si mohla dovolit utrácet za pro mě nezbytné zkrášlovací prostředky: palety očních stínů, tekuté oční linky, mazlavé lesky na rty a bronzer, aby moje zlatavé opálení krásně zářilo. Moje máma naléhala, ať používám krém na opalování, ale bohužel jsem ji neposlouchala. Opálení bylo v módě, takže místo ochranného faktoru jsem se namazala urychlovačem opálení s kokosovou vůní, abych maximálně využila těch pár hodin strávených na pláži.

Špagety s kimči

Jako korejské dítě druhé generace (narodila jsem se v Kalifornii, ale vychovali mě korejští rodiče) jsem v sobě spojovala oba světy. Když jsme měli večer špagety, podávalo se k nim i kimči. Prvního ledna jsme slavili Nový rok a pak ještě čínský nový rok. Ve škole jsem mluvila anglicky, ale doma korejsky. V týdnu jsem na hodiny baletu nosila klasickou růžovou sukýnku, ale v sobotu jsem v korejské škole běhala dokola při tanci buchaechum a mávala tradičními pestrobarevnými vějíři spolu s ostatními dětmi druhé generace, které byly jako já.

Příležitostně, obvykle v sobotu po korejské škole, mě máma dovlekla do místních korejských lázní, kde jste postávali nazí spolu s dalšími cizími lidmi. Moje starší sestra Michelle si ten výlet do lázní užívala, ale já jsem to nesnášela. Skupinová nahota mě přiměla uvědomovat si vlastní tělo. Sotva mi začínala pučet ňadra a to poslední, co jsem si přála, bylo vystavit je na odiv celému světu.

Moje máma dělala Michelle i mně pravidelné přednášky o tom, jak je důležité se stranit sluníčka, používat zvlhčující krémy a dobře si čistit pleť. Moje starší sestra se s korejskou kulturou ztotožnila víc než já (měla ráda tamější chlapecké kapely) a svědomitě se tím řídila, ale já jako prostřední dítě jsem se urputně snažila dělat pravý opak. Byla jsem odhodlaná razit si svou vlastní cestu a chodit spát bez hydratačního krému – a dokonce (to snad ne!) bez opláchnutí obličeje – jsem považovala za svou přednost.

Moje nulová péče o pleť mě moc nestála, což není nijak překvapivé, ale ve druhém ročníku na střední se mi začalo dělat akné. Existuje jedno korejské přísloví, že když se vám na obličeji objeví akné, znamená to, že jste zamilovaní. A tak když táta uviděl moje pupínkaté čelo, dobíral si mě: „Na kteréhopak chlapce jsi dnes myslela?“

Měla jsem přítele (pst!), a tak jsem začala být pověrčivá, že mě můj obličej tak trochu prozrazuje, a proto jsem se rozhodla investovat do „péče o pleť“. V místní drogerii jsem popadla lahvičku jasně oranžové pleťové vody na akné, kterou používaly všechny moje kamarádky. Věděly jsme, že funguje, protože po ní byla pleť tak pevná a suchá, že člověka skoro bolelo se usmát. Po pár týdnech, když se situace nelepšila, jsem si koupila čisticí polštářky Oxy. Když jste si s nimi otřeli obličej, cítili jste silné pálení. Jak říkaly moje kamarádky: Když to štípe, tak to očividně působí.

Nutno podotknout, že můj přechod k péči o pleť se v této fázi naprosto zasekl. Nestálo to za ty potíže, a pokud mě musel obličej štípat a pálit, abych dostala své akné pod kontrolu, byla jsem ochotná přiznat porážku. Péče o pleť byla příliš komplikovaná. Připadalo mi, že nikdo z mých známých o tom nic neví a ani se nenamáhá to zjišťovat. Moje matka oplývala téměř dokonalou pletí i ve středním věku, ale nenapadlo mě se jí na to zeptat, protože jak vědí všechny pubertální dívky, mámy ničemu nerozumí!

Na můj bezstarostný přístup měla velký vliv také lenost. Proč bych měla být posedlá dokonalou pletí, když můžu použít korektor, podklad a kompaktní make-up, abych to rychle zakryla? Bylo mnohem snazší zakrýt své nedostatky make-upem, než je přimět, aby zmizely. Taky jsem zastávala postoj, že péče o pleť se hodí pro starší lidi a já mám pár desítek let času, než si začnu dělat starosti s vráskami.

Čas byl na mé straně, tak jsem investovala do nejnovějšího parfému, který jste museli mít, a všechny mé kamarádky na tom byly stejně. Utrácely jsme tolik za lesky na rty a vůně, že na péči o pleť už v rozpočtu nic nezbylo, ale bože, jak my krásně voněly!

Můj přístup k péči o pleť se zlepšil, když jsem šla na vysokou školu, ale vydrželo mi to jen chvíli. Vydělávala jsem jako číšnice na spropitném v jedné luxusní restauraci, a tak jsem se rozhodla, že využiji svého nového příjmu a lehce zakoketuji s drahými produkty péče o pleť. Ale ta lenost mi zůstala. Hned vedle byl Bloomingdale’s a já měla peněz na rozhazování. Byla jsem zahlcená přemírou kosmetických výrobků, jenže dobrosrdečná prodavačka, která měla sama problematickou pleť, přiznala, že taky neví, co mi doporučit. Většina jejích zákaznic byly třicátnice a čtyřicátnice, které si usmyslely, že potřebují nějaký zázračný krém, aby se zbavily vrásek kolem očí nebo napnuly, co vlivem gravitace pokleslo. Ale mně bylo teprve dvacet dva a měla jsem jen vágní představu, že bych se o svou pleť měla lépe starat. Nakonec jsem odešla s lahvičkou pleťového tonika za osmdesát dolarů, protože můj zdravý rozum mi říkal, že za takovou cenu to musí být pro mou pleť dobré, i když jsem netušila, na co to vlastně je.

S tím novým tonikem, hydratačním krémem a občasným rozmazlováním (čištěním pleti v hotelových lázních) jsem měla pocit, že se o svou pleť umím dobře starat, zvláště když jsem se porovnala s dívkami svého věku, které trávily čas mezi regály s líčidly a vybíraly si nejnovější řasenku nebo se zabývaly tím, jak jejich zadek vypadá v nejnovějších značkových džínách. A kdo by se jim divil? Proč bychom si měly se svou pletí dělat starosti? Vrásky byly v nedohlednu!

I když jsem si výborně užila svá pubertální léta v Kalifornii, v dospělosti moje existence založená na pobytu na pláži a burgerech ztratila téměř veškeré kouzlo. Vysoká mi připadala jako prodloužená střední a já začala litovat, že jsem zůstala ve svém rodném městě. Nudilo mě to dokonalé počasí, řady domů se stejnou oranžovo-žlutou fasádou na míle daleko a všechny ty nákupní domy. Tak jsem zabořila svůj beďarovitý nos do skript a odpromovala za pouhé tři roky. Věděla jsem, že odsud potřebuju pryč.

Kult pleti v Soulu

Když jsem odpromovala, začala jsem pracovat v jedné komorní specializované reklamní agentuře v okresu Orange County, ale zůstávala jsem ve střehu, kdyby se objevilo něco jiného. Moje předchozí návštěva Soulu, hlavního města Jižní Koreje a rodného města mých rodičů, ve mně vyvolala silnou cestovatelskou horečku. Hned jak jsme přijeli domů, už jsem se tam zase toužila vrátit. Byla jsem přesvědčená, že se můžu dopracovat ke kariéře v Soulu a začít networkingovat s lidmi, kteří mají konexe v reklamní branži v Koreji, protože v ideálním případě jsem tam chtěla žít a současně pokračovat ve svém oboru. Z rozmaru jsem odpověděla na inzerát v korejských anglicky psaných novinách, a když už jsem na to skoro zapomněla, přišla mi do schránky pozvánka na pohovor do Samsungu. O pár týdnů později jsem se ocitla na texaské centrále Samsungu v Houstonu, před třemi nejvyššími představiteli firmy, kteří si mysleli, že jsem dokonalá kandidátka na mezinárodní pozici budování vztahů s veřejností. Vzpomínám si, jak jsem se jich skromně ptala, zda nebude problém, že nemluvím plynule korejsky. K mé úlevě odpověděli, že Samsung je globální společnost s tolika bilingvními kolegy, že to nebude žádný problém. Jelikož budu mít na starost veškeré mezinárodní PR projekty, hlavním jazykem bude angličtina.

Ve skutečnosti si myslím, že jsem tu práci dostala, protože na ně udělalo dojem, že jsem si vysokou zaplatila sama a dokončila ji za tři roky. V Koreji je totiž zvykem, že rodiče své děti finančně podporují, dokud neuzavřou sňatek, a to včetně financování jejich svatby. Ani za milion let by mě nenapadlo, že výsledkem pohovoru bude pracovní nabídka na druhém konci světa, ale přesně tak to dopadlo. Chtěli, abych pracovala v Soulu. Když jsem si uvědomila, jaká příležitost se mi nabízí s tou jednosměrnou letenkou, byla jsem štěstím bez sebe. Kromě toho, co to mohlo znamenat pro mou kariéru, jsem v tom viděla možnost prozkoumat čtvrti, ve kterých vyrostli mí rodiče, a jíst výborné a levné korejské jídlo, kdykoli se mi zachce. Kromě očekávání, že se nacpu pibimbapem, jsem vůbec netušila, do čeho se pouštím.

Když jsem řekla o svých plánech rodičům, byli zmatení, což je jen slabý výraz pro jejich reakci. Hodně toho obětovali, aby mohli opustit Koreu, a ve Spojených státech prožili několik osamělých let, dokud se nenaučili anglicky. To všechno proto, aby získali lepší možnosti pro své děti, které tehdy ještě neměli. A já po víc než třiceti letech přijdu s tím, že to všechno zahodím a vrátím se do země, kterou se rozhodli jednou provždy opustit.

Varovali mě, že Soul je uspěchané a silně konkurenční město, což mi dělalo starosti – co když tam nezapadnu nebo v té práci neuspěju? Hodně přátel mi říkalo, že se mi bude stýskat po domově, a předpovídali, že pro mě nebude lehké navazovat nové vztahy.

Měla jsem v Koreji tetu a strýce s jejich dětmi (které jsem sotva znala), a když jim moji rodiče řekli, že přijedu, divili se tomu a říkali: „Proč by jezdila do Koreje, když má tak dobrý život v Americe?“ Přesto jsem nemohla být nadšenější. Byla jsem přesvědčená, že ty roky, které strávím v Soulu – pod blýskavými světly karaoke, nad kouřovým oparem z grilovaného vepřového a na stezkách podél řeky Hangangu –, budou nejlepší roky mého života.

Když jsem se balila na cestu, snila jsem o tom, jak se mi tam bude dvořit místní korejský chlapec s hezkými vlasy. Byla jsem si jistá, že náš vztah bude tajný, protože se nepochybně ukáže, že je synem nějakého bohatého předsedy a majitele největšího korejského čebolu (výraz pro „obchodní sdružení“). Plánovala jsem, jak budu bojovat se svou budoucí zlou tchyní, až nakonec láska mezi mnou a jejím synem zvítězí. Bude to přesně jako v těch korejských televizních seriálech.

Když jsem v Soulu vystoupila z letadla do toho moře lesklých černovlasých hlav, nikdy jsem se necítila být víc doma. Korea, kterou mí rodiče kdysi opustili, byla zemí vzpamatovávající se z chudoby, ale když jsem tam přijela já, bylo to ohnisko energie, z něhož jakoby přes noc vyrašila betonová džungle. Soul se řítil kupředu bleskovou rychlostí, poháněný velkými nadějemi a sny milionů lidí, kteří byli odhodlaní jich dosáhnout. Mohla jsem prozkoumávat nekonečné uličky, vstřebávat celou korejskou kulturu a navštěvovat přemíru přívětivých kaváren, kde jsem mohla vysedávat a pozorovat lidi. Něco z toho jsem očekávala, ale brzy mi došlo, že jsem nelačnila jen po nekonečných korejských grilovacích party, ale po docela nové životní perspektivě.

Pak na mě dolehla realita.

V Orange County jsem byla Korejka, ale v Soulu jsem byla jednoznačně Američanka. A měla jsem zažít svůj první kulturní šok. Bylo mi dvaadvacet, byla jsem opálená, měla blond melír a znalosti korejštiny na úrovni tříletého dítěte. Brzy jsem zjistila, že moje rádoby konverzační korejština je v lepším případě na základní úrovni.

Vzpomínám si na svůj první den v práci. Bylo to v únoru, uprostřed zimy. Když jsem se propletla davy lidí v metru, v punčochách a hodně úzkých lodičkách, byla jsem naprosto ztracená. Nakonec jsem doklopýtala k té správné budově a z personálního mě doprovodili k mému novému šéfovi. Seděla jsem sama v zasedací místnosti, když vešel muž, který se zdál být mladší než můj otec. Jmenoval se pan Hong a správně jste ho měli titulovat Hong boo-jang-nim, což znamená vedoucí oddělení Hong. Zeptal se mě v korejštině: „Mluvíte korejsky?“ Odpověděla jsem: „Trochu.“ Pak mi řekl: „Tak vítejte v našem hong-bo týmu.“ „A co je to hong-bo?“ zeptala jsem se pokorně.

„Hong-bo znamená vztahy s veřejností,“ vysvětlil mi. To bylo oddělení, které vedl. Oddělení, ve kterém jsem měla pracovat. A sakra. Příležitost udělat dobrý dojem byla ta tam. Bylo vidět, že to panu Hongovi dělá starosti.

Ukázalo se, že navzdory ujišťování těch tří u pohovoru většina hong-bo týmu nemluví plynně anglicky, a mí noví kolegové se děsili našeho setkání stejně jako já.

V Kalifornii jsem trávila hodně času na slunci, takže se většina lidí v Soulu domnívala, že jsem z jihovýchodní Asie. Navíc jsem v našem týmu byla první člověk ze zahraničí. Když jsem se tam objevila, asi nás všechny překvapilo, jak mezi ně nezapadám: Nevěděli, co si se mnou počít.

Byla jsem však odhodlaná svého pobytu v Soulu využít co nejvíc a věděla jsem, že já se musím přizpůsobit tomu městu, když se ono nehodlá přizpůsobit mně. Zanedlouho jsem začala rychle vstřebávat všechny nové zkušenosti. A pomohlo i to, že mí spolupracovníci si mě okamžitě vzali pod svá ochranná křídla: kolegyně se ke mně chovaly, jako bych byla jejich dávno ztracená sestřenice, kterou vychovali vlci. (Jen tak na okraj: Navzdory tomu nejistému začátku se nám s panem Hongem pracovalo tak dobře, že se stal klíčovým partnerem Soko Glamu poté, co ze Samsungu odešel do důchodu na pozici sangmoonima neboli viceprezidenta.)

Lidé v kanceláři si mě dobírali kvůli mým neupraveným a rozcuchaným vlasům. A setkávala jsem se s nechápavými pohledy, když jsem se jim snažila vysvětlit, že mi jde o boho, plážový styl zvlněných vlasů. Považovali mě za barbara, protože jsem neznala základy péče o pleť. A smáli se se mnou (nebo mně), když jsem přiznala, že ani nevím, co to je. Když se mě ptali, jestli jsem byla někdy v lázních nebo na peelingu, zvolila jsem snazší variantu a prostě jsem lhala. Řekla jsem, že jsem tam byla nedávno, přestože ve skutečnosti jsem práh korejských lázní nepřekročila od puberty.

Mí spolupracovníci mi jen tak mimochodem a docela bez obalu říkali: „Ty tvoje kruhy pod očima jsou vidět až odsud“ nebo „Co ti to raší na obličeji?“. A nejradši jsem měla větu: „Prosím tě, učeš si vlasy“, protože to působilo jako nefalšovaná obava o mé zdraví.

Asijské rodiny často mluví velmi otevřeně a bez zaváhání vám klidně řeknou, že jste přibrala nebo že byste si měla najít přítele. Takže jsem se tím nenechala urazit a raději jsem si na tyhle dobře míněné neomalené poznámky zvykla. Přimělo mě to zamyslet se nad svou pletí. A jelikož jsem se ponořila do korejské kultury po hlavě, začala jsem být také závislá na televizních soap operách. A přiznávám, že jsem byla (a stále jsem) natolik povrchní, že se nechávám ovlivňovat herečkami.

Jejich tváře byly bezchybné, i když jsem se dívala v HD!

Mých pět nejoblíbenějších korejských telenovel:

1. My Love from the Star

2. Reply 1997

3. Reply 1994

4. Full House

5. Coffee Prince

Jak jsem trávila čím dál víc času se svými spolupracovníky mimo kancelář, zjistila jsem, že řada mých kolegyň vypadá mnohem mladší, než kolik jim ve skutečnosti je. Zdálo se, že dokonce i mužší kolegové toho vědí o péči o pleť víc než já. Nebylo nic nezvyklého, když měl nějaký velice mužný kolega na stole krém na opalování a krém na ruce. Téměř všichni měli svůj osobní zvlhčovač vzduchu, aby jim chladný zimní vzduch příliš nevysušoval kůži. Řady pracovních kójí byly orosené jako pavilon deštného pralesa v ZOO a stejně tak jejich tváře. Nejenom to, přímo zářily.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Úvod

O mně