Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Věra Hudáčková Barochová

Zatoulané štěně

Kdo se bojí, nesmí do lesa

Ilustrace Václav Ráž

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 7362. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová

Jazyková úprava Gabriela Janů

Grafická úprava a sazba Šimon Jimel

První vydání, Praha 2019

Vytiskla tiskárna TNM Print s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2019

text © Věra Hudáčková Barochová, 2019

illustrations © Václav Ráž, 2019

ISBN 978-80-271-1122-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-1121-3 (pdf)

ISBN 978-80-271-2066-6 (print)

Přání

„Moc si přeju potůček na zahradě. Nebo pejska. Nebo aspoň bráchu. Velkýho.“

Maminka seděla na kuchyňské židli proti Ondrovi a tvářila se nešťastně. Potom řekla: „Ale my přece bydlíme v paneláku a nemáme žádnou zahradu, po které by mohl téct potůček nebo běhat pes. A jak bych ti měla opatřit velkýho bráchu, to mě už vůbec nenapadá.“ Neměla jsem se Ondry ptát, co si přeje k narozeninám, zlobila se v duchu sama na sebe. Mohla jsem koupit stavebnici, ta potěší každého kluka. Pak ji napadlo: „Nechtěl bys radši zvířátko, které se dá chovat v bytě? Třeba kočičku?“

„Další kočku? Mám už přece Mouru.“ Ondra se na chvíli odmlčel. Usilovným přemýšlením se mu krabatilo čelo. Nakonec nesměle dodal: „Taky táta by se hodil.“

Pokradmu se podíval, co na to maminka, ale ta se k jeho překvapení usmála: „To by možná šlo zařídit,“ prohodila vesele a druhý den přivedla na návštěvu Michala.

1.

Táta Michal řídí auto a přitom vypráví o babičce Mileně a o vesnici, kde babička bydlí. Auto je nové a táta taky. Maminka se za Michala vdala před třemi týdny. Nechali Ondru, aby si sám vybral, jestli ho bude oslovovat táto, nebo Michale. Ondra se dlouho nemohl rozhodnout a nakonec mu začal říkat táto Michale.

Auto právě opustilo dálnici. Úzká klikatá silnice pokračuje hustým lesem. Jarní sluníčko posílá teplé paprsky mezi mohutné smrky a stromy vrhají temné stíny, ze kterých jde trochu strach.

Ondra se lesa bojí ode dne, kdy se v něm s maminkou ztratili. Stalo se to už před pár lety, ale dodnes si pamatuje, jak dlouho bloudili, i to, jak se tehdy bál. Myslel, že nikdy nenajdou cestu ven. Potom už do lesa nikdy jít nechtěl. Teď pevně sevřel v náručí kočku Mouru. Poprvé ji uviděl vedle narozeninového dortu se dvěma svíčkami a od té doby jsou pořád spolu. Moura se nebojí ničeho. Je totiž plyšová.

Ondra přemýšlí o babičce. Jaká asi bude? Ještě se spolu neviděli. Babička měla přijet na svatbu, ale místo toho musela do nemocnice se zlomenou nohou. Dnes už je zdravá a Michal jí veze představit svou novou rodinu. Asi se těší, protože je veselý a chvílemi si píská. Táta Michal je vlastně veselý pořád. To se Ondrovi moc líbí.

Na první návštěvě u Ondry a u maminky Michal navrhl, že by spolu mohli strávit celý příští víkend, a zeptal se, co by chtěli podniknout. Ondra poprosil, aby ho naučil hrát fotbal.

„Tebe ale přece fotbal nebaví,“ divila se maminka.

Michal jen překvapeně zvedl obočí a Ondrovi se zdálo, že hned poznal, jak to je doopravdy. Před časem ho kluci nechtěli přibrat do hry, protože neuměl pořádně kopat. Byl z toho moc smutný. Maminka tehdy koupila míč a doprovodila ho na hřiště. Brzy to ale vzdala. Ondra byl neuvěřitelně nešikovný. Trochu se styděl, že ho kluci uvidí na hřišti s mámou a bál se, že se mu proto budou vysmívat. Nikdy by ale nepřiznal, že svou nešikovnost předstírá. Pak by byla smutná pro změnu máma, a to opravdu nechtěl.

Michal ochotně slíbil, že si s Ondrou fotbal zahraje, a potají na chlapce mrknul.

Ondra hru brzy zvládl stejně dobře jako ostatní kluci z jejich čtvrti. Maminka si mohla ukroutit hlavu údivem, jak dobrého trenéra opatřila, ale když se k nim chtěla přidat, pohladil ji Michal po vlasech a starostlivě jí poradil: „Radši si odpočiň. Vypadáš unaveně.“

Maminka se šla místo fotbalu opalovat a Ondra si s úlevou oddechl, protože na hřiště právě dorazilo několik starších kluků. Táta Michal si dokáže poradit se vším. Maminka je nejhodnější na světě, ale Michala doma zkrátka potřebovali.

Teď Ondra přemýšlí o tom, jaká asi bude babička.

2.

Babička přiběhla k brance, hned když auto zastavilo. Vůbec nevypadala, jak si ji Ondra představoval. Překvapilo ho, že vůbec není stará. Vypadala spíš jako Michalova starší sestra. Měla na sobě modré džíny, červené tričko a kolem opáleného obličeje jí poletovaly kudrnaté vlasy. Přivítala se s maminkou i s tátou Michalem a potom se obrátila k Ondrovi. „To je ale krásná kočka,“ pochválila Mouru a mile se na chlapce usmála.

Ondra se rozhodl, že se mu nová babička líbí, zvlášť když mu hned nabídla, aby si šel prohlédnout zahradu za domem.

„Můžeš si natrhat jahody, jestli je máš rád. Za chvíli tě zavolám k obědu,“ dodala a odvedla maminku s Michalem do domu.

Ondra opatrně vykročil po zahradní cestičce. Všiml si několika mravenců a dával pozor, aby je nezašlápl. Za domem rostla na několika záhoncích zelenina a na největším právě dozrávaly jahody.

Opatrně posadil Mouru do trávy a pochutnával si na nich. Po chvíli jeho pozornost upoutal pestrobarevný motýl. Rozběhl se za ním, ale motýlek byl rychlejší. Už už se zdál na dosah, ale pak mávnul křídly a rychle zmizel Ondrovi z očí. Teprve teď si chlapec prohlédl celou zahradu. Překvapilo ho, jak je veliká, a všiml si, že stoupá do kopce. Cestička procházela malou brankou a pokračovala až k lesu. Z trávníku vyrůstaly staré ovocné stromy. Plot lemovaly pestré kvítky, kolem nich poletovaly bzučící včely, ve vysoké trávě se ještě tu a tam zaleskla kapička ranní rosy.

Sousední zahrada vypadala zpustle. Zdálo se, že je celá zarostlá hustým křovím. Zvědavě si ji prohlížel. Vtom ho vylekal nečekaný zvuk, jako by praskla uschlá větev. Ondra se neodvažoval ani pohnout. Po chvíli se opatrně vydal zpět k domu a občas se kradmo ohlédl přes rameno. Větve keře za plotem se pohnuly. Ondrovi se zdálo, že ho někdo sleduje, a nechtěl, aby neznámý zjistil, že o něm ví.

„Ondro, Ondrášku!“ rozlehlo se zahradou. „Oběd už je na stole!“

Ondra se ještě jednou opatrně ohlédl a pak se rychle rozběhl za hlasem. Ale stále nepřestával přemýšlet o tom, kdo se skrýval ve křoví.

3.

K obědu jsou řízky s bramborovou kaší a okurkový salát, Ondrovo nejmilejší jídlo. Tentokrát snědl sotva dvě tři sousta. Vidličkou honí kousek řízku sem a tam. Podpírá si bradu, snad aby mu nespadla do talíře. Ani neslyší, když se ho babička zeptá, jestli mu jídlo chutná.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Přání

1.

2.

3.