Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

KATEŘINA FARNÁ

JAK JSEM POTKALA BRUSEL

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 7228. publikaci

Odpovědná redaktorka Eva Škrabalová

Sazba a grafická úprava Barbora Klimszová, klimsz.com

Formát ePub Štěpán Böhm

Obálka Barbora Klimszová, klimsz.com

Ilustrace Denisa Adolfová

Fotografie v textu archiv autorky, pokud není uvedeno jinak

Počet stran 360

První vydání, Praha 2019

Vytiskla tiskárna FINIDR

© Grada Publishing, a.s., 2019

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2019

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků

ISBN 978-80-271-2813-6 (ePub)

ISBN 978-80-271-2812-9 (pdf)

ISBN 978-80-247-2935-0 (print)

Věnováno všem, kteří se nebáli...

PS: Kniha vyjadřuje mé osobní zkušenosti. Historky,

i ty nejabsurdnější, jsou všechny pravdivé.

PPS: Předem se omlouvám Vlámům a milovníkům nizozemštiny,

že v textech užívám spíš francouzské ekvivalenty. Nizozemsky,

respektive vlámsky, umím tři kraťoučké fráze: „Daag, Smakelijk! a Dank u wel.“

PODĚKOVÁNÍ

Manželovi Petrovi, synům Filipovi a Adamovi Viliamovi, mým rodičům Jiřímu a Daně, rodičům mého muže Petrovi st. a Vierce, švagrovi Stanovi; dále si velké díky zaslouží Bořek N., Eva V., Kateřina D., Kateřina H., Denisa A., Kateřina S., Thierry J., Martin S., Joris R. st., Joris R. jr., Helga R., Iveta L. R., Kristýna P., Tina S., Klára H., Dagmar M., Petra Š., Myriam, Yolande, Irena N., Jiří S., Veronika K., Lukáš K., Helena K., Eva P., Jiří J., Lucie P., Alena S., Olga Sch., Linda J. K., Jitka K., Petra J., Irena H., Hana V., Andrea S., Darya K., Radim S., Markéta H. S. a všichni příznivci Bruselské sojky...

PŘEDMLUVA

Milí čtenáři,

kniha, kterou právě držíte v ruce, přibližuje Brusel tak, jak ho nejspíš neznáte. V belgické metropoli jsem neplánovaně prožila několik divokých let. Na začátku jsem o tamním prostředí nevěděla téměř nic. Brusel navíc nemá nejlepší reputaci, to si nebudeme nalhávat. S nálepkou ušmudlaného, nudného místa a nezřídka proklínané základny evropské byrokracie vypadá na první pohled jako město bez identity. Zároveň není bůhvíjakou turistickou hitparádou, kde by se vám magická přitažlivost a historická velkolepost lepily na paty jako třeba v Paříži, Londýně nebo stověžaté Praze s rukopisem Karla IV. a Rudolfa II.

Po čase jsme si s Bruselem dali šanci poznat se navzájem. Mé srdce si nakonec získal hlavně skrytými poklady a báječně roztodivnými lidmi, které jsem tam potkala. Nečekala jsem, že se mi „průtokáč“ lidských osudů, kde se odedávna setkává románská kultura s tou germánskou a kde žije více než polovina obyvatel nebelgického původu, nakonec tak zalíbí. Bez ohledu na šedivé počasí, které nepomáhá udržet úsměv na tváři. Bez ohledu na neutěšenou dobu po tragických teroristických útocích, které v roce 2016 ukázaly, že se Belgičanům situace v radikálnější části muslimské komunity vymkla kontrole.

Rodiště Audrey Hepburn, o němž s láskou zpíval Jacques Brel, připomíná živý kaleidoskop. Pokaždé, když otočíte tím malým krasohledem, spatříte odlišnou realitu. Jako v obrazech surrealisty Reného Magritta. Je to město, kde opravdové lišky dávají bonne nuit (niz. goede nacht) a kde cizincům poměrně dlouho trvá, než proniknou do tamního, navenek chaoticky vypadajícího systému, jenž občas překvapí stěží uvěřitelnými nedostatky.

Stačí přejít silnici a rázem se ocitnete v úplně jiném Bruselu. Tohle je jedna z fascinujících stránek života v tak kosmopolitním území, kde barva pleti, vyznání, sexuální orientace ani národnost nejsou tématem číslo jedna. Jinakost je normou, a protože jsou v Bruselu všichni odněkud, snadno tam zapadnete. Sama Belgie je v dobrém smyslu slova prazvláštní zemí. Krajinou čokolády, silné střední třídy a vysokých daní, kdysi reprezentovanou premiérem, který místo belgické hymny veřejně zapěl tu francouzskou, a kde lidé na Vánoce baští pečeného Ježíška a jako národní symbol oslavují malou sochu buclatého hošíka, co se zašel vymočit. „Pokud si myslíte, že jste porozuměli Belgii, tak jste ji nepochopili,“ prohlásil jednou bývalý britský velvyslanec Jonathan Brenton.

Přesto, že jsem se jako novinářka octila v epicentru mezinárodní politiky, rozhodla jsem se sbírat jiná žurnalistická semínka. A po pár letech dopisování pro deník Právo a vlastní blog Bruselskasojka.cz jsem se odvážila pomyslet na to, že bych mohla vše, co jsem poznala a objevila, svěřit knize. Následující stránky nejsou vědeckou studií ani klasickým turistickým průvodcem. Mohly by však zmírnit kulturní šok a usnadnit aklimatizaci všem, kteří se nějakou (ne)náhodou ocitnou v Bruselu a nechtějí se tam cítit bezradně. Na své si přijdou také zvídaví cestovatelé prstem po mapě i ti svobodomyslní, nevyhledávající organizované zájezdy. Nezapomněla jsem ani na gurmány, gurmety a gastronauty.

Kniha je pro přehlednost rozdělená abecedně do 60 hlavních kapitol. Některé texty jsou delší, jiné jdou více do hloubky, další reportáže nebo glosy mají charakter osobnějšího povídání, nechybějí ani slovníková hesla či faktografické výklady, což dohromady dobře symbolizuje bruselskou rozmanitost. Knížku můžete číst popořádku, nebo si podle chuti a zájmu vyzobávat jednotlivá témata zvlášť. Zkuste tedy na chvíli zapomenout na politiku, lobbisty a teroristy a pojďte se projít mezi secesními skvosty, zajít na třetinku piva gueuze s jedinečnou chutí, nahlédnout do monstrózního Justičního paláce a dát si v překrásných veřejných zahradách kornout lahodně křupavých hranolek s majonézou. Vydáte se po stopách Hercula Poirota nebo Karla Marxe a navštívíte pro Čechoslováky historicky nejúspěšnější Světovou výstavu Expo 1958... Zjistíte, proč se Bruselu přezdívá hlavní město komiksu, co se považuje za tajnou belgickou diplomatickou zbraň, nebo jak se do Československa dostali Šmoulové. S jednou unikátní soškou se podíváte na Měsíc, dozvíte se o pověstném belgickém umění kompromisu i původu bruslení, nezapomenutelných bleších trzích, jazykových dovednostech i prapodivnostech, debužírování a výjimečné lásce k fotbalu, která jednou za čas v Belgičanech zázračně probouzí jejich jinak snadno přehlédnutelnou národní hrdost. A nakonec i na teroristy, politiku a složité bruselské společenské bubliny dojde.

Jak řekla jedna moje kamarádka: „Brusel?! Co na něm chceš pochopit? Na něm není co chápat.“ Brusel se prostě musí zažít.

Tak vám přeji příjemné čtení,

Kateřina Farná

ÚVOD

V českém překladu by se Brusel mohl nelichotivě jmenovat Bažina nebo Mokřad. Původní název města byl totiž odvozen z keltského slova bruocsella či výrazu Broekzelle (niz. broek – mokřad a zelle – osada). Připomíná komunitu, která se usadila u řeky Senne na konci 6. století n. l. Podle legendy byla založena biskupem z Cambrai, svatým Guegerichem (St. Géry), kterému se někdy přezdívá apoštol Belgie. Na ostrově uprostřed bažin nechal postavit kapli. Pár chatrčí se později rozrostlo v osadu, která se stala součástí říše Karla Velikého a následně vévodů Dolního Lotrinska. Ti tam v 10. století postavili pevnost a o něco později první městské hradby. Od roku 1100 bylo místo důkladně opevněno a stalo se sídlem brabantských hrabat, která vládla ještě další dvě století. Město začalo prosperovat, neboť leželo na obchodní cestě mezi Kolínem nad Rýnem a rostoucími vlámskými centry produkce sukna v Bruggách a Gentu. Časem byly bažiny v Bruselu vysušeny, vodní kanály částečně zasypány a na konci 19. století řeka Senne svedena pod zem. V té době se jednalo o mimořádný stavební projekt.

Po smrti Marie Burgundské, jediné dědičky burgundského vévodství, provdané za Maxmiliána I. Habsburského, získali Burgundsko Habsburkové. Za Karla V. se Brusel proměnil v centrum rozsáhlé říše. V 15. století se začaly stavět mohutnější domy, které měly chránit majetek obyvatel bohatnoucích z rozvoje zlatnictví a krajkářství. V roce 1555 přenesl Filip II. sídlo do Španělska a v roce 1566 povstali bruselští poprvé proti španělské nadvládě a katolickému fanatismu. Povstání bylo krvavě potlačeno. Největší urbanistický i architektonický rozmach se odehrál na konci 19. století za megalomanské vlády krále Leopolda II., jehož rukopis zůstává přítomen dosud. Také díky jeho přístupu se stalo z Bruselu epicentrum architektonické secese. Nadto město po staletí zastíněné velkolepostí Paříže nebo Londýna sehrálo v historii posledních 200 let zcela zásadní roli nejen v řadě politických, industriálních a společenských revolucí.

V současné době funguje Bruselský region jako jakýsi dvojjazyčný střed Beneluxu. Město, pokládané za frankofonní, je správním centrem provincie Vlámské Brabantsko a je Vlámy početně obydleno. Patří mezi tři samosprávné celky belgické federace. Zároveň figuruje jako středobod byrokratického soukolí EU i coby hlavní město Belgického království – uměle vytvořeného slepence nazývaného Koninkrijk België (nizozemsky), Royaume de Belgique (francouzsky) a Königreich Belgien (německy). Kromě toho je hlavním městem Vlámského společenství a Valonsko-bruselské federace „Wallo-Brux“ (hl. městem Valonska je Namur).

Pokud považujeme Belgii za vyvažující element na politické mapě Evropy, pak je Bruselský region jakousi neutrální krajinou mezi Vlámy a Valony. Nedotknutelný prostor funguje jako most mezi dvěma zcela rozdílnými entitami, nizozemsky mluvícími Flandry na severu a francouzsky hovořícím valonským jihem, jimž ještě sekunduje německá menšina na východě země. Vzájemnou přízní Vlámové s černým lvem ve znaku a Valoni s kohoutem v erbu zvlášť nezáří, i když se za ta léta, po řadě zažehnaných separačních snahách a vytyčení jazykové hranice, naučili vedle sebe nějak žít. Výrok „My Belgičané“ sotva zaslechnete. Spíš jsou to dvě enklávy sdílející jednu zemi, těžko schopné se na čemkoli efektivně domluvit. Rozpolcenost společnosti dokonale ilustruje jedna jazyková drobnost. Belgického komiksového hrdinu znají po celém světě jako Tintina. Jen Vlámové mu říkají Kuifje.

Samotný Brusel (fr. Bruxelles, niz. Brussel), náležející podle jazykového principu jak k Vlámskému společenství, tak k Francouzskému společenství, se vymyká v mnoha ohledech. Najdeme tam mj. federální belgickou vládu, bruselskou vládu, valonský a vlámský parlament, parlament francouzské komunity. A Královský palác. Sídlí tam více než 2000 mezinárodních organizací, většina hlavních evropských úřadů, Evropský parlament a NATO. Nadto desítky ambasád, vedení důležitých nevládních organizací, 300 regionálních kanceláří, mezinárodní školy. Plus hordy právníků a politiků. Společně s Washingtonem D.C. je to město s největším počtem zahraničních korespondentů a diplomatů na světě – během hlavních evropských summitů se v Bruselu pohybuje rekordní množství žurnalistů. Evropská agenda zaměstnává více než 20 000 lobbistů, neoficiální údaje hovoří až o 60 000. K tomu tam mají profesní zastoupení tisíce spolků – od producentů kukuřice až po gay policisty. V pobrexitové době v Bruselu zahnízdila také nemalá skupina špionů a zpravodajců z celého světa. Ne nadarmo se říká, že v Bruselu je náročnější najít šikovného instalatéra než politika.

V oficiálně bilingvní metropoli na sebe narážejí často zcela protichůdné zájmy, skupiny a vlivy, včetně neustálého vzájemného dohadování Valonů s Vlámy, jejichž separatistické snahy pravidelně probublávají na povrch. Komu by nakonec Brusel po hypotetickém rozdělení země připadl, těžko říct. Nicméně podle mě zůstane unikátním v tom, jak samozřejmě dokáže přijímat lidi ze všech koutů planety, včetně politických uprchlíků. Multikulturní ostrůvek uvnitř Vlámska vždycky žil, žije a nejspíš i nadále žít bude z otevřenosti a liberálnosti vůči nově příchozím. K celé rozdrobenosti musíme připočíst desítky v různé míře (ne)naturalizovaných národnostních menšin, koncentrovaných do prostoru přibližně třikrát menšího, než zaujímá například Praha.

Rozmanitá skladba obyvatel překvapivě souzní s eklektickou bruselskou architekturou. Svou pestrobarevností připomíná havajskou košili. Více než 180 národností hovoří asi 100 jazyky a dialekty. Více než dvě třetiny obyvatel z necelých 1,2 milionu tak snesou označení zinneke, tedy hovorově „ti s nečistou krví“, mající cizí kořeny. Brusel bychom však mohli stěží označit po vzoru amerického New Yorku za „melting pot“, kde se v jednom velkém hrnci dohromady pomíchá všechno to, co si každý odněkud přinesl, až z toho vznikne pořádný guláš. V Bruselu naopak příchozí na své původní kultuře dost lpí.

Nejpočetnější mimobelgické komunity v druhém nejkosmopolitnějším městě zeměkoule pocházejí ze států EU (nejvíce z Francie, Itálie, Španělska, Portugalska, Polska nebo Rumunska), severní a subsaharské Afriky a Turecka. Pospolu drží Poláci, mezi sebou se znají Češi a Slováci, své akce pořádají Němci, Řeky a Portugalce najdete v jejich tavernách. Podobně to mají Afričané nejen z někdejšího belgického Konga a početná muslimská komunita. Znát čistokrevného Vláma a Bruselana se považuje za štěstí. Asi nepřekvapí, že jednou z prvních otázek bývá: „Odkud pocházíte?“ Obvykle následuje, jak dlouho v Bruselu žijete a kde pracujete. Brusel připomíná stát ve státě. A v něm podle vlastních pravidel funguje ještě město ve městě: takzvaný Eurobrusel, kde žijí eurokrati, zaměstnanci evropských institucí a mezinárodní diplomatická komunita.

Takzvaný Bruselský region je shlukem 19 víceméně nezávislých obcí, takzvaných komun. Všechny mají vlastní administrativu a starostu. Dohromady tvoří regionální vládu, která se snaží zastupovat celek na celonárodní úrovni. Pochopit místní samosprávu různojazyčných obcí je pro našince zvyklého na české politické tanečky krapet složitější představení. Správní metropolitní region vznikl během německé okupace za 2. světové války, kdy byly všechny obce svázány do jednoho celku. Po osvobození se na protest jako vlastenecké gesto Brusel opět rozparceloval na komuny, i když na federální úrovni stále sjednocených do většího celku.

Podle pamětníků vypadal Brusel v 70. a 80. letech 20. století jako poměrně nevábné, šedé a nevzhledné město se zcela jinou skladbou obyvatelstva. Už od 19. století Belgičané prahli po tom, aby mohli udávat tón evropské politiky, jenže tu většinou obstarávaly sousední mocnosti. Svou roli v tom pocitu jistě sehrála neutralita, která byla Belgii garantována, ale v kritických okamžicích světových válek nerespektovaná. Přesto mnohokrát v historii Belgičané prokázali svou důležitou roli vyjednavačů a mistrů kompromisu. Až při hledání diplomaticky a geograficky vhodného místa pro sídlo Evropského hospodářského společenství (EHS) přišla jejich šance, aby vystoupili ze stínu Francie, Německa i Velké Británie. Bruselu hrála do karet ideální západoevropská poloha, hodinu vlakem od Severního moře, dvě hodiny od Londýna a přibližně 80 minut od Paříže. Jedním z faktorů nejspíš bylo, že se v oblasti mluví francouzsky. Na konci 50. let 20. století začíná z bruselských kanceláří fungovat EHS a Evropské společenství pro atomovou energii (Euratom). A v roce 1967 se z francouzské metropole do té belgické přestěhovalo i NATO. Status oficiálního sídla institucí Evropské unie získal Brusel v roce 1992. Příchod desetitisíců vzdělaných evropských a armádních úředníků a tisíců diplomatů od té doby zásadně mění bruselský kolorit. Kvůli eurounijním palácům nechali představitelé města srovnat se zemí deset bloků historické zástavby. Brusel začal být díky unijní politice tématem titulních stran a hlavních zpravodajských relací světových médií. Navenek patrnou spokojenost nahlodávala v útrobách mohutně rozpolcená belgická společnost. Občas u starší generace Belgičanů můžete zaslechnout „to oni nám Brusel ukradli“. Na druhou stranu „ti oni“ přinesli a přinášejí do Bruselu nemalé peníze.

Brusel není město, jehož rytmus tepe nonstop. Může působit trochu ospalým dojmem. Nabízí pracovní příležitosti velkoměsta, ale životní komfort maloměsta. V zásadě je tam všude blízko. Například z pohledu Londýňanů nebo Pařížanů schramstnou životní náklady v Bruselu z rodinných rozpočtů výrazně méně. Navzdory bruselské malosti můžete procestovat kus světa, aniž byste opustili hranice města. Nebude vás to stát moc času ani peněz. Stačí nasednout na autobus ze stanice Merode poblíž evropské čtvrti a jet směrem Gare du Midi, odkud do Paříže nebo Londýna vyrážejí mezinárodní expresy. Za třicet minut uvidíte víc kulturní, urbanistické a lidské rozmanitosti než jiní za celý život.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA

ÚVOD

ART NOUVEAU a VICTOR HORTA

BELGIČANÉ

BLEŠÍ TRHY

BRASSERIE

BRUSELANKA

BRUSELIZACE

BYROKRACIE

ČURÁNÍ aneb ODVÁŽNÝ MALÝ URINÁTOR

DELVAUX

DRZÉ HRANOLKY

EXPO 58 A ATOMIUM

GASTROMÁNIE

KOMUNY aneb KDE (NE)BYDLET

KOMIKS

KRÁLOVSKÁ RODINA

LANÝŽOVÝ KRÁL

MARXŮV MANIFEST

PIVNÍ SCÉNA

POLITIKA

RUDÍ ĎÁBLOVÉ

SLADKÁ PUSA

U DOKTORA

VÁNOCE A COUGNOU

ZÁTOPEK A BĚŽCI

ZELENÉ PÁRKY

ZVÍŘENA

NĚCO NAVÍC

VÁLEČNÍ HRDINOVÉ

PRODLOUŽENÝ VÍKEND V BRUSELU

SLOVNÍČEK BELGICISMŮ