The Fever

Copyright © Megan Abbott, 2014

Translation © Radka Knotková, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-676-6

.

Pro mého bratra, Joshe Abbotta

Mezi touhu

a křeč…

se snáší stín.

— T. S. Eliot

…v každém nepořádku [je] skrytý řád.

— Carl Jung

Předtím

„Poprvý se ti ani nechce věřit, jak hrozně to bolí.“

Deenie se klepou nohy, ale snaží se to skrýt, kolena tiskne k sobě, zpocené ruce položené na stehnech.

Čeká s ní ještě šest holek. Pár si tím už v minulosti prošlo, ale většina jich je jako ona.

„Slyšela jsem, že někdy se ti pak chce i zvracet,“ říká jedna z nich. „Znám holku, s kterou to seklo. V polovině museli přestat.“

„Jen to trochu pálí,“ řekne jiná. „Člověk je potom několik dní rozbolavělej. Napotřetí to už prej ani necejtíš.“

Jsem na řadě, pomyslí si Deenie, pár minut a jsem na řadě.

Kéž by si to bývala odbyla už loni, před ostatními. Jenže tenkrát si myslela, že to bude bolet, a nikdo jiný to za sebou ještě neměl, aspoň ne nikdo, koho znala.

A teď je skoro poslední.

Když Lise vyjde ven, tvář zkřivenou, ruce přitisknuté k žaludku, neřekne ani slovo, prostě si jen sedne, dlaň u pusy.

Deenie si je celkem jistá, že teď přijde na řadu ona.

„Není se čeho bát,“ říká Gabby a podívá se na ni. „Já se nebojím.“

Vezme Deenie za ruku a pevně ji sevře, prsty zabořené do Deeniiny dlaně, sepnuté ruce přimáčknuté k Deeniiným nohám, aby se přestaly klepat, aby jí bylo líp.

„Jsme v tom spolu,“ dodá a Deenie se na ni podívá, na její černé oči, jejich neochvějný pohled.

„Jasně,“ řekne a přikývne. „A vůbec, jak strašný to může bejt?“

Dveře se otevřou.

„Deenie Nashová,“ ozve se hlas.

O čtyři minuty později ji štípe ve stehni a jde na ni závrať, ale má hotovo. Je po všem.

Když vychází ven, botami škobrtá o koberec a nohy má jako z olova. Připadá si malátně, trochu přiopile.

Všechny holky se na ni dívají, Gabby se zasmušilým výrazem plným očekávání.

„Nic to není,“ řekne Deenie a zakření se. „Ono to… nic to není.“

1. Úterý

Nejdřív se zdálo, jako by se židle u Liseiny lavice houpala. Deenie na ni upírala oči, sledovala ten pohyb. Dělalo se jí z něj trochu špatně. Něco jí připomínal.

Napadlo ji, jestli Lise není kvůli testu nervózní.

Deenie se včera večer učila dlouho do noci, zalezla si s laptopem pod peřinu, celé hodiny tam ležela a civěla na rovnice.

Nebyla si jistá, jestli by to šlo označit zrovna za učení, ale jak si prsty poklepávala na spodní ret, oči suché od záře monitoru, cítila se líp. Odněkud z jejích šatů vanul nepříjemný pach, pižmový a cizí. Chtěla se osprchovat, ale táta by ji mohl zaslechnout a divit se, co se děje.

Dvě hodiny předtím byla v práci, spouštěla hroudy těsta do stroje a vmačkávala je do čtvercových pánví vymazaných olejem. Zastavily se u ní Lise a Gabby a objednaly si tlusté pizzové špalky, i když je varovala, ať to nedělají. Ukázala jim plastovou vaničku s rozpuštěným máslem, která od rána ležela u rozpálených trub. Jak jím obsluha ty špalky potírá a že to máslo vypadá jako mýdlo nebo žluklý sýr.

Když odcházely, v ruce papírové sáčky se spodkem umaštěným od oleje, popadla ji touha jít s nimi, ať už šly, kam chtěly. Byla ráda, že je vidí pohromadě. Gabby a Lise byly její nejlepší kamarádky, ale vždycky se zdálo, že být jen jedna s druhou jim není příjemné.

Sean Lurie si u trub píchnul pozdní příchod. Chytil svoje dlouhé železné rukojetě k pánvím a začal si z ní dělat legraci. Kvůli elegantnímu holčičímu oblouku, který její ruka opisovala, kdykoli do ní brala hrudku těsta, jako by chytala kotě. Kvůli tomu, jak prý vyplazuje špičku jazyka, když těsto roztahuje.

„Jako moje mladší sestra,“ škádlil ji, „když si hraje s plastelínou.“

Chodil do čtvrťáku na Panně Marii, hvězdě mořské, a byl hodně vysoký, s rozcuchanými černými vlasy. Nikdy nenosil čepici, natož síťku do vlasů a měl ve zvyku vrhat křivé úsměvy, až si z toho Deenie uvazovala zástěru víc natěsno, upravovala si čapku.

Od horkých pecí mu zářila pleť.

Jí pot nevadil. Pot k tomu patřil.

Jako její bratr po hokeji, tmavé vlasy mokré a obličej lesklý, dělala si z něj kvůli tomu srandu, ale byla to podoba života, u níž člověk chtěl být.

Tak docela nevěděla, jak se přihodilo, že o hodinu později seděla v Seanově autě a po půl hodině už parkovali na montroské, hluboko v lesích Binnorie.

Ještě o tom nikomu nepověděla. Dokonce ani Gabby ne. Ani Lise.

Odjakživa slýchala, že člověk pak vypadá jinak.

Ale jen poprvý, tvrdila Gabby, která to dělala jen dvakrát. Asi aby sis to zapamatovala. Deenie nechápala, jak by kdy mohla zapomenout.

Podíváš se pak do zrcadla, řekla Gabby, a vůbec to nejsi ty.

Jenže Deenie jí moc nevěřila. Znělo to jako jedna z těch věcí, které vám lidi navykládají, abyste věčnost čekali s něčím, co všichni ostatní stejně dávno dělají. Nechtějí vás u sebe v klubu.

A přesto když se po návratu domů podívala v koupelně do zrcadla, došlo jí, že Gabby měla pravdu.

Zčásti to bylo v očích – něco se v nich přimhouřilo, něco mírně pohaslo – ale hlavně v ústech, která působila křehce, zhmožděná a už napořád otevřená.

Její ruce se zahákly o okraj umyvadla, oči spočinuly na tátově vodě po holení, téže tmavě zelené lahvičce, kterou používal celý její život. On byl taky na rande, uvědomila si.

Potom si vzpomněla, že ona na rande vlastně nebyla.

Jak se teď Deenie ve třídě tohle všechno honilo hlavou, dělalo jí problém se soustředit a pohupování Liseiny židle ani chvění lavice rozhodně nijak nepomáhalo.

„Lise,“ zvolala paní Chalmersová. „Přestaň, otravuješ ostatní.“

„Už je to tady, už je to tady,“ vyšlo z Liseiny drobné růžové pusy hluboké zavrčení. „Uh-uh-uh.“

Ruce jí vyletěly vzhůru, popadly hrdlo, její tělo sebou trhlo do strany.

A pak jednou ranou – jako kdyby se školní fotbalista rozmáchl masitým předloktím a mrsknul jí – se lavice převrátila a s rachotem šla k zemi.

A Lise spolu s ní. Otočenou hlavou práskla o dlaždičky, jasně rudou tvář obrácenou vzhůru, ústa kypící pěnou.

„Lise,“ vzdychla paní Chalmersová, příliš vepředu, než aby na ni viděla. „Co máš prosím tě za problém?“

***

Eli Nash stál u své šatní skříňky, po začátku hodiny, a dlouze se na tu textovku díval, na fotku, která s ní přišla. Nahé břicho nějaké holky.

Pro tebe, Eli xxxx!

Číslo nepoznával.

Nebylo to poprvé, kdy něco takového dostal, ale pokaždé ho to překvapilo. Zkoušel si představit, na co myslela, ta dívka bez tváře. Purpurovými nehty se dotýkala vršku svých kalhotek, taky purpurových, s velkými bílými puntíky.

Neměl ponětí, kdo to je.

Chtěla, aby jí odepsal, pozval ji domů? Propašoval ji k sobě do pokoje a roztahoval jí roztřesené, poddajné nohy, dokud nebude uvnitř?

Párkrát už přesně tohle udělal. Pozval je domů, propašoval k sobě do pokoje. Ta poslední, druhačka, které nikdo neřekl jinak než Borka, po tom brečela a pak se mu vyzvracela do odpaďáku. Přiznala, že z nervozity vypila čtyři piva, než přišla, ale stejně, dala nohy, kam měla? Měla u toho být hlasitější?

Potají si přál, aby bývala byla tišší.

Od té doby dokázal myslet jen na svou sestru, kterou od něj dělila jedna jediná zeď. A na to, jak doufá, že Deenie takovéhle věci nedělá. S klukama jako on.

Takže kdykoli teď nějakou takovou textovku dostal, neodpovídal.

Cítil se ale trochu osaměle.

Večer předtím byli kamarádi na mejdanu a on zůstal doma. Že si s rodinou udělá večer plný blbostí v televizi a stolních her pokrytých plísní, jak ležely v suterénu. Ale Deenie byla pryč a táta měl plány.

„Co je zač?“ zeptal se, když viděl, že jeho otec má na sobě svůj svetr na randění, tmavošedé véčko pro seriózního muže.

„Milá ženská, hrozně chytrá,“ odpověděl. „Snad s ní udržím krok.“

„Udržíš,“ řekl Eli. Táta byl ten nejchytřejší učitel ve škole a nejchytřejší chlap, jakého znal.

Když jednou Eli propašovával z pokoje holku, načapal ho, tak trochu. Když si na chodbě v horním patře narovnávala ramínko od tílka, táta do ní skoro vrazil. Podíval se na Eliho a pak na ni a ona se podívala na něj a usmála se, jako by ji zvolili královnou školního plesu, což taky zvolili.

„Dobrej, pane Nashi,“ pípla. „To neuhodnete. Letos jsem v chemii měla skóre osmdesát pět.“

„To je skvělé, Britt,“ řekl, oči upřené jinam. „Vždycky jsem věděl, že máš na víc. Jsem rád, že mi neděláš ostudu.“

Eli pak zavřel dveře a pustil si hudbu, jak nejhlasitěji to šlo, a doufal, že si s ním táta nepřijde promluvit.

Nepřišel.

***

V Drydenu měli tu nejzataženější oblohu ve státě, větší část roku bílou a jinak tak nějak ocelově šedou, rozbíjenou jasnými záblesky tajemného slunce.

Tom Nash tu žil dvacet let, přestěhoval se sem s Georgií to léto, kdy si udělali aprobaci a ona dostala za úkol založit v distriktu nový úřad pro speciální pedagogiku.

Jako spousta dlouhodobých přesazenců pociťoval i on nekomplikovanou hrdost přivandrovalého rodáka, ale obohacenou o neutuchající úžas, jaký opravdový rodák nikdy nepoznal.

Na vrcholu sytě bílé únorové prázdnoty, kdy žáci nasazovali rozmrzelý výraz, obličeje nazelenalé jako mech, který všem lemoval suterény, jim říkal, že Dryden je výjimečný. Že on sám vyrostl v arizonské Yumě, nejslunnějším městě Spojených států, a v životě se nepodíval vzhůru, dokud jednou neodjel na letní tábor a neuvědomil si, že nebe tam nahoře přece jen je a že překypuje tajemstvím.

Děcka z Drydenu na tom samozřejmě nic tajemného neviděla. Nechápala, jak moc je to všechno utváří, ponechává jim možnost prožívat síly, které dalece přesahují jejich chápání, dlouho poté, co pominul čas pohádek pro děti. Jak se městem žene počasí, chodí na ně s kroupami, blesky, nečekanými návaly mraků i slunce jako nikde jinde, kam kdy zavítal. Někdy, když se přes teplé vody jezera proháněl zimní vítr, všechno nevysvětlitelně protnuté sluncem, dorazili do školy, tváře obalené ledem, vyjevení a rozzáření. Jako kdyby říkali: Koukněte na to, koukněte na to. Je mi šestnáct a nudím se a život je mi ukradený, ale moje oči najednou vidí, na chviličku, vidí tohle.

První rok, kdy tu s Georgií bydleli, to pro ně oba bylo jako rébus. Každý večer po návratu domů se rozhlíželi kolem, zalití oparem pouličních lamp, roztřesení v sychravu, kdysi červenohnědou pleť oslnivě bílou, a žasli nad tím vším.

Georgia, těhotná s Elim, nadpřirozeně krásná díky změnám, které její tělo podstupovalo, dospěla k závěru, že to není opravdové město, ale mlžná představa města. Předměstský Brigadoon, říkávala.

Nakonec – ačkoli jemu to připadalo jako zničehonic – se něco změnilo.

Jednou odpoledne před dvěma lety přišel domů a našel ji, jak sedí sama u stolu v jídelně a popíjí skotskou ze zavařovačky.

Žít tady, prohlásila, je jako žít v dědkově botě.

Pak se na něj zadívala, jako by doufala, že řekne něco, díky čemu jí to nebude připadat jako pravda.

A jeho vůbec nic nenapadlo.

Zanedlouho se dozvěděl o tom poměru, který trval už rok, a že je těhotná. O tři dny později o dítě přišla. Tom ji vezl do nemocnice, zatímco jí po nohou stékala krev a její ruce ho pevně svíraly.

Teď se s ní vídal asi čtyřikrát ročně. Odstěhovala se až do Merrivale, kam za ní Eli a Deenie jezdili na jeden víkend měsíčně a celých deset dní každé léto, načež se vraceli opálení a plní energie a užíraní špatným svědomím, sotva ho spatřili.

Někdy, stravovaný nepříjemnými myšlenkami uprostřed noci, míval pocit, jako by své manželce nikdy doopravdy neporozuměl, a možná ani žádné jiné ženě.

Kdykoli si myslel, že porozuměl Deenie, jako by se změnila.

Táto, tuhle hudbu já neposlouchám.

Táto, já už do obchoďáku nechodím.

Poslední dobou jako by i její tvář vypadala jinak, jako kdyby zmizela ta panenkovská ústa, která mívala. Ta taťkova holčička, která se mu kdysi škrábala na nohu, obličej natočený k němu. Která hodiny sedávala v jeho koženém křesle na čtení, hlavu skloněnou nad jeho dětskými knížkami o řecké mytologii, tudorovských králích a podobně.

„Jedu busem,“ řekla dnes ráno, napůl venku ze dveří, a její vytáhlé nohy v teniskách se otočily.

„Klidně tě odvezu,“ nabídl se. „Jdeš hrozně brzo.“

Dřív než on nebyla Deenie na snídani už od deseti let, kdy se snažila chovat jako dospělá a dělávala mu v topinkovači vafle se sirupem, které si pak celý den sloupával z patra.

Eli chodil na šestou ráno na hokejový trénink a on měl projížďky s Deenie rád. Byly to jediné chvíle, kdy mohl nakouknout do toho nejasného, pubertálního holkovství v její hlavě. A těšit se z příležitostného úsměvu, dělat špatné vtipy o její hudbě.

Občas, po schůzkách jako ta, na níž byl včera večer, se suplující učitelkou, která byla tři měsíce rozvedená a většinu večeře mluvila o své umírající kočce, byla myšlenka na projížďku s Deenie tím jediným, co ho ráno dostalo z postele.

Ale ne dnes ráno.

„Musím se učit na písemku,“ řekla a vyrazila ze dveří, aniž by se ohlédla.

Někdy, během těch bezútěšných uprostřed-nocí, se potají trápil obavami, které nikdy nevyslovil nahlas. Že se ze tmy vynořili démoni, vynořili se z té slavné drydenské mlhy, která se městem valila, a zmocnili se jeho nádherné, chytré, laskavé manželky. A příště si přijdou pro jeho dceru.

2.

Deenie nemohla Lisein výraz dostat z hlavy.

Záda na zemi prohnutá, oči vytřeštěné dokořán jen pár vteřin poté, co upadla.

„Co tady dělám?“ zašeptala, víčka urputně rozmrkaná, nohy divně pokřivené, sukni vyhrnutou až k pasu, pod ní svítivé spodní prádlo, a do toho všeho hluk na chodbě, jak tam paní Chalmersová volala o pomoc.

Museli přispěchat dva kluci a pan Banasiak ze třídy odnaproti, než se s jejich pomocí postavila na nohy.

Deenie se dívala, jak ji odvádějí po chodbě pryč, jak má hlavu položenou na svalnatém rameni Billyho Gaughana, dlouhé vlasy obalené prachem z podlahy.

„Ne, Deenie,“ řekla paní Chalmersová a pevně ji chytila za rameno. „Ty zůstaneš tady.“

Ale Deenie nechtěla zůstat. Nechtěla se přidat k holkám, které si šuškaly u šatních skříněk a sápaly se po ní, ke klukům pozorujícím, jak Lise zahýbá za roh, sukni vzadu vykasanou skoro až nahoru, nohy navzdory studenému počasí holé, kalhotky jako neonovou světlici.

Zapadla na dívčí záchodek, kde si všimla, že po včerejšku ještě trochu krvácí. Při chůzi si připadala divně, jako kdyby se část jejích vnitřností přesunula. Jet s tátou do školy prostě nemohla. Co kdyby si něčeho všiml? Měla pocit, že si něčeho všimli úplně všichni.

Dost to při tom bolelo a pak ten pohled náhlého překvapení v Seanově tváři, když pochopil. Když nemohla zatajit, co je a není, co evidentně nikdy předtím nedělala – jen z toho pomyšlení si teď musela zakrýt obličej, ruku studenou a malíček rozechvělý.

Mělas mi to říct, prohlásil.

A co jako.

Otevřela dveře od toalet a rychle vyrazila zalidněnou chodbou pryč.

„Deenie, něco se ke mně doneslo.“ Byla to Gabby, přikradla se k ní zezadu ve svých teniskách se třpytkami. Nikdy ani nezavrzaly. „O tobě.“

Její obličej jako by překypoval čerstvým věděním, ale nebylo možné, aby to věděla. Sean Lurie chodil na Pannu Marii, hvězdu mořskou. Nebylo možné, aby to lidi věděli.

„Užs slyšela, co se stalo Lise?“ opáčila Deenie a otočila se k ní čelem.. „Byla jsem u toho. Viděla jsem to.“

Gabby povytáhla obočí a přitiskla si učebnice k hrudi.

„Co tím myslíš? Co tím myslíš,“ zopakovala. „Povídej.“

Nejdřív ji na ošetřovnu nehodlali pustit.

„Deenie, ještě ani nedorazila její matka,“ odsekla paní Harrisová, vedoucí něčeho, co se jmenovalo „řízení provozu“.

„Táta mě poprosil, ať se za ní podívám,“ zalhala Deenie a Gabby vedle ní přikývla.

Lest zabrala, i když Gabby, neobdařená výsadou „můj táta je učitel“, z toho nic neměla a okamžitě musela na druhou hodinu.

„Všechno zjisti,“ zašeptala, když ji paní Harrisová mávnutím ruky vyháněla ven.

Dveře na ošetřovnu byly dokořán a Deenie uslyšela, jak ji Lise volá jménem. Všichni ji slyšeli, učitelé zaražení u svých dopisních schránek.

„Deenie,“ vykřikla Lise. „Co jsem udělala? Udělala jsem něco? Kdo mě viděl?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Předtím

1.

2.