The Hunt

Copyright © Bear Grylls Ventures, 2018

Translation © Jan Kozák, 2019

© Nakladatelství jota, s. r. o., 2020

Isbn epub 978-80-7565-672-8

PODĚKOVÁNÍ

Chci vzdát mimořádný dík následujícím lidem: literárním agentům z agentury PFD Caroline Michelové, Annabel Merullové a Lauře Williamsové za jejich tvrdou práci a úsilí, jimiž přispěli k vydání této knihy. Děkuji Jonu Woodovi, Brendanu Durkinovi, Bethan Jonesové a všem lidem z nakladatelství Orion za jejich odvahu a víru, s nimiž uvedli tento příběh v život – a také Malcolmu Edwardsovi a Leanne Oliverové.

Můj dík patří rovněž těmto lidem: Hamishi de Bretton-Gordonovi, Ollie Mortonovi a Iainu Thompsonovi z oddělení Avon Protection, děkuji za neocenitelné rady a odborný výklad o chemických, biologických, radiologických a jaderných zbraních i obranných a ochranných opatřeních.

Chrisi Danielsovi a všem zaměstnancům firmy Hybrid Air Vehicles děkuji za jejich rady a vynikající vedení týkající se Airlanderu i za to, že tak směle posouvají hranice ve vývoji a konstrukci vzducholodí; Paulovi a Anne Sherrattovým za hluboký vhled do mezinárodních vztahů za studené války bezprostředně po skončení druhé světové války; Peteru Fawbertovi z karatistické asociace Shindo Wadokai za odborné praktické znalosti v sebeobraně a boji beze zbraně; Bobu Lowndesovi z organizace Autism Wessex za jeho psychologické postřehy.

Děkuji Steveovi Heanymu MC za inspiraci, kterou jsem čerpal z jeho skutečných zkušeností elitního vojáka u jednotky Pathfinders (The X Platoon).

A konečně patří zvláštní a mimořádný dík tobě, Damiene Lewisi, věrný příteli a spisovateli, který jsi psal už o tolika agentech britských speciálních sil. Děkuji ti, že jsi mi pomohl vystavět příběh na tom, co jsme spolu objevili ve vojenském kufru mého dědy pod označením „přísně tajné“. Takové dobrodružství zažije člověk jednou za život a je opravdu fantastické, jak jsi dokázal všechny ty dokumenty, memorabilie a artefakty z druhé světové války prezentovat v nanejvýš moderním kontextu.

POZNÁMKA AUTORA

Při psaní této knihy jsem se inspiroval skutečnými hrdinskými činy mého dědečka, brigádního generála Williama Edwarda Harveyho Gryllse, držitele Řádu britského impéria, příslušníka 15./19. pluku královských husarů a velitele Target Force, utajené jednotky zřízené ke konci druhé světové války na příkaz Winstona Churchilla. Šlo o jednu z nejtajnějších skupin agentů ministerstva války a do náplně její práce spadalo převážně vyhledávání a ochrana tajných technologií, zbraní, vědců a vysoce postavených nacistických činitelů, s cílem zapojit je do služby v boji proti nové světové supermocnosti – Sovětskému svazu.

O jeho utajené funkci velitele T Force neměl nikdo z naší rodiny ponětí. Dozvěděli jsme se to až mnoho let po jeho smrti, kdy byly tyto informace odtajněny podle zákona o státních tajemstvích, ukládajícího sedmdesátiletou lhůtu mlčení. A tohle odhalení posléze vedlo až k napsání této knihy.

Můj dědeček toho moc nenamluvil, ale já si na něj stále uchovávám krásné vzpomínky z dětství. Tajemný pán, který bafá z dýmky, pověstný svým suchým humorem… A taky milovaný velitel.

Ačkoli pro mě to byl vždycky prostě děda Ted.

Daily Express, 21. květen 1945

TAJNÁ ARMÁDA BOJOVALA PROTI NACISTICKÉ BOMBĚ

Čtyři muži se tři měsíce ukrývali v bílém pekle

Dnes je konečně možné odhalit, že britští a němečtí vědci spolu vedli svou vlastní válku ve válce. Snažili se zdokonalit atomovou bombu, nejničivější zbraň na světě, která by pak té nebo oné straně zajistila drtivou převahu.

Nebyla to však jen válka mezi teoretiky. Britští a norští parašutisté se do ní zapojili také a utkali se s příslušníky wehrmachtu a jejich kolaborantskými přisluhovači v bílém pekle bouřemi bičované náhorní plošiny Hardanger v Norsku.

Boj zahájili Němci v létě roku 1940. Několik týdnů poté, co vtrhli do Norska, se zmocnili obří vodní elektrárny v Rjukanu. Tato elektrárna, napájená slavným „kouřícím vodopádem“, vyrábí velké množství elektrické energie. A spousta elektřiny byla stěžejní pro německý plán a pro zbrojní závod, který chtěli v Rjukanu vybudovat.

Měli totiž v plánu rozštěpit atom.

Norové v Rjukanu vyráběli velká kvanta látky známé jako „těžká voda“.

Těžká voda obsahuje atomy vodíku, které jsou dvakrát těžší než atomy v běžné vodě, z níž ji lze vyrobit elektronicky…

S těžkou vodou experimentovali vědci z celého světa. Věřili, že když ji pod velkým tlakem přivedou do styku s uranem, podaří se jim atom uranu rozštěpit.

A při tom se uvolní obrovská kvanta energie – načež dojde ke katastrofické explozi.

Je zde celá řada technických problémů, Němci se však možná přiblížili k jejich vyřešení.

Mail Online, Allan Hall, 10. června 2014

Zinscenovaly Spojené státy sebevraždu špičkového nacisty z druhé světové války a potají ho odvezly, aby se zmocnily Hitlerova programu tajných zbraní?

Generál SS Hans Kammler, na jehož rukou spočívala krev nevinných obětí, se zabil v roce 1945 během smrtelných křečí Hitlerova Německa.

Tak alespoň zněla oficiální verze. Muže, který měl na svědomí hrůzy v táborech smrti, stihl spravedlivý trest.

Dnes se však vyskytují tvrzení, že Kammler válku přežil a byl propašován do Ameriky, kde mu americké orgány obstaraly novou totožnost.

Tento generál nebyl totiž jen odborník na technické náležitosti zotročování a vraždění v průmyslovém měřítku, nýbrž byl také zasvěcen do programu tajných nacistických zbraní. Američané byli podle jistého televizního dokumentu odhodlaní získat jeho know-how a nenechat ho padnout do rukou Rusů.

Jak Spojené státy, tak Sovětský svaz se po válce snažily získat Hitlerovy vědce, aby je zapojili do vlastních kosmických a vojenských programů. Kammler měl však údajně tak příšernou minulost, že museli zinscenovat jeho smrt a vystavit mu novou totožnost.

„Celá ta historka o sebevraždě je vymyšlená,“ prohlásil historik z Berlína Rainer Karlsch. „Několik dokumentů jasně uvádí, že Kammlera zajali Američané.“

Další expert, Matthias Uhl z Německého historického institutu v Moskvě, řekl: „Tyto zprávy z Ameriky jsou věrohodnější než výpovědi, které poskytli Kammlerovi kolegové o jeho údajné sebevraždě.“

Kammler se narodil v roce 1901 a na konci druhé světové války byl skoro stejně mocným mužem jako velitel SS Heinrich Himmler a ministr zbrojního průmyslu Albert Speer. Měl přístup k nejvyspělejší nacistické technologii včetně „zbraní pomsty“: raket V-1 a V-2, které rozsévaly smrt a zkázu v Británii, ale přišly příliš pozdě, než aby ještě mohly průběh války zvrátit.

Podílel se také na výstavbě táborů smrti včetně návrhu krematoria v Osvětimi, kde Němci zpopelnili většinu těl z odhadovaného počtu 1,2 milionu lidí, zavražděných v tomto táboře na území okupovaného Polska.

V učebnicích dějepisu stojí, že den po kapitulaci Třetí říše, 9. května 1945, se Kammler buď zastřelil, nebo pozřel jed v bývalém německém městě Štětíně (Stettin, dnešní Szczecin v Polsku). Jeho tělo se nikdy nenašlo.

„Celou tu historku o sebevraždě uvedli do oběhu jeho nejbližší společníci, keří mu byli oddaní,“ sdělil Karlsch německé televizi ZDF.

Na konci války se Amerika podílela na potrestání mnoha nacistů při norimberských procesech, ale spustila rovněž tajnou operaci Paperclip – utajený únik špičkových nacistických vědců.

ZDF v dokumentu uvádí: „Podle jistých zdrojů zajali Kammlera Američané a vyslýchala ho americká kontrarozvědka CIC. Zodpovědným mužem tajné služby byl Donald Richardson, osobní důvěrník vrchního spojeneckého velitele generála Dwighta D. Eisenhowera.“

Richardsonovi synové sdělili tvůrcům dokumentu, že jejich otec byl po roce 1945 vrchním expertem na německé zbraně. Jeden z nich, John Richardson, řekl: „Tento inženýr přivezl z Třetí říše do Spojených států mimořádný poklad. Nabídl nám moderní zbraně.

Přisuzovali to mému otci, že přivezl do Spojených států tohoto ‚užitečného‘ Němce, aby nepadl do rukou ruské zpravodajské služby.“

Nezaznělo, pod jakým jménem Kammler žil nebo kdy zemřel, ačkoli jistý archivní materiál hovoří o tom, že pod Richardsonovou záštitou bydlel „speciální host“.

Daily Telegraph, Justin Huggler, 22. ledna 2015

NACISTÉ S NASAZENÍM OTROCKÉ PRACOVNÍ SÍLY VYBUDOVALI PODZEMNÍ ZAŘÍZENÍ NA VÝROBU JADERNÝCH ZBRANÍ

Rakouský dokumentarista věří, že objevil zapečetěný komplex podzemních chodeb, kde býval nechvalně známý koncentrační tábor Gusen II, který je větší, než se dosud myslelo.

Vynořily se nové důkazy o možném nacisty postaveném podzemním zařízení na výrobu jaderných zbraní, které bylo od druhé světové války předmětem utajení.

Rakouský tvůrce dokumentů Andreas Sulzer předložil dokumentární důkazy a tvrdí, že jím objevený uzavřený komplex podzemních chodeb, s nasazením otrocké pracovní síly zbudovaných nacisty v Rakousku, může být větší, než jsme si zatím mysleli, a obsahovat také sila s odpalovacími zařízeními raket.

Pan Sulzer už dříve upozorňoval na to, že v oblasti naměřená radioaktivita přesahující normální hodnoty je známkou toho, že komplex sloužil k vývoji jaderných zbraní – ačkoli místní orgány výsledky testů radiace zpochybňují.

Možnost, že nechybělo mnoho a nacisté na konci druhé světové války vyvinuli atomovou bombu, zůstává jednou z nezodpovězených otázek dějin. Zvěsti o programu tajných jaderných zbraní v závěrečných letech války kolují neustále, důkazy však chybí.

Pan Sulzer věří, že je nalezl v komplexu podzemních chodeb poblíž rakouského města St. Georgen an der Gusen, který tam spočíval od padesátých let z větší části nedotčený.

U města stával neblaze proslulý koncentrační tábor Gusen II, jeden ze skupiny táborů Mauthausen-Gusen, kde nuceně nasazené dělníky nechávali udřít k smrti. V táborech údajně zemřelo na 320 000 lidí.

Vězně v Gusenu II donutili vyhloubit obrovský podzemní komplex Bergkristall, kde se vyráběly rakety V-2 a messerschmitty Me-262, první proudové stíhačky na světě.

Pan Sulzer věří, že síť tunelů, kterou objevil nedaleko, mohla představovat samostatné zařízení projektu Bergkristall.

Zatímco však hlavní komplex Bergkristall Spojenci na konci války rozsáhle zkoumali, nacisté zřejmě podnikli mnohem důkladnější opatření, aby druhý komplex utajili. A tak po uzavření vchodu mohutnými žulovými deskami zůstal z velké části nenarušený.

1

Rakousko, 24. duben 1945

Oslavovali celé hodiny.

Ani ne třicet kilometrů na západ drtila německé pozice spojenecká děla, ale tito muži v elegantních uniformách Hitlerjugend popíjeli, jako by žádný zítřek neexistoval.

Mezi vlhkými stěnami vyrubanými ve skále se rozléhaly vlastenecké písně. Dnes večer byla na pořadí „Ďáblova píseň“ – SS Marschiert in Feindsland. Mladíci její verše vyřvávali pořád dokola:

SS pochoduje do nepřátelské země,

a zpívá píseň ďáblovu…

Bojujeme za Německo,

bojujeme za Hitlera…

Pivní korbele dávno vyschly, ale kořalka stále tekla proudem, na holých dřevěných stolech s duněním přistávala sklenka za sklenkou. Ty zvuky se mezi hrubými zdmi rozléhaly jako výstřely.

Ačkoli předstíral, že je ve výborné náladě, generál SS Hans Kammler – zapadlé oči v jestřábím obličeji, blond vlasy vyčesané z vysokého čela – nepozřel téměř ani kapku.

Přejížděl pronikavým pohledem po rozlehlé kaverně, osvícené asi tuctem luceren. Bestie zbraňového systému, jež spočívala ukrytá v útrobách této hory, se živila elektřinou, jenže ta před osmačtyřiceti hodinami vypadla a stroj se zastavil. Proto to mihotavé osvětlení, vrhající groteskní stíny na zakřivené zdi.

Mladí muži, kteří se tu shromáždili, do sebe lili jeden přípitek za druhým. Jako zapálení nacisté nasáklí kořalkou se budou jen stěží snažit vyhnout tomu, co se blížilo. Nebudou žádné námitky za pět minut dvanáct nebo nervozita na poslední chvíli. A Kammler si jistě nic z toho nemohl dovolit, neboť hlouběji ve stínech onoho tunelového komplexu se ukrývalo největší tajemství Říše.

Představovalo ovoce práce nejpřednějších vědců nacistického Německa – sdružení Uranverein. Společnými silami vytvořili Wunderwaffe – zázračnou zbraň –, která neměla sobě rovnou.

Kammlerův velkolepý plán – a zřejmě i vrcholná machiavelistická operace nejvyššího velení SS – spočíval v tom, že práce Uranvereinu musela zůstala ukrytá před postupujícími Spojenci. Proto ta nadcházející oběť – aspoň z pohledu generála naprosto nezbytná.

Na chvíli zvedl pohled nad sebe. Úzká šachta stoupala téměř kolmo k nebi posetému hvězdami: větrací potrubí. Těchto šedesát mladých mužů se v jitřním světle probudí v té nejhorší ze všech kocovin. To však ještě bude nejmenší z jejich obav, přemítal Kammler zasmušile.

Vysoký a štíhlý generál vstal. Vzal svůj obřadní meč, na jehož zdobené rukojeti se vyjímal charakteristický esesmanský smrtihlav, a poklepal jím o stůl. Hluk postupně ustával a místo něj najednou zazněl nový pokřik.

„Das Werwolf! Das Werwolf! Das Werwolf!“

Skandování se opakovalo, sílilo a nabývalo na nepříčetnosti.

Tahleta armáda fanatických mladých nacistů věřila, že se připravují na zarputilý odpor proti Spojencům. Začalo se jim říkat „werwolfové“ a jejich předpokládaným velitelem byl sám generál SS Kammler – Das Werwolf –, hlavní organizátor dnešního večerního shromáždění.

„Kameraden!“ zvolal Kammler ve snaze umlčet okolní randál. „Kameraden!“

Skandování postupně ustávalo, až ztichlo.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Poděkování

1