Michaela Zamari

Zákulisie samovydávania

alebo ako si vydať knihu

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Michaela Zamari 2020

Cover & Design © Jakub Bodnár

Forest Fiction

Cover photo © Natália Jakubcová 2020

Slovak Edition © Michaela Zamari 2020

All rights reserved

ISBN: 978-80-570-1617-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

„Kvalita znamená robiť to dobre,

aj keď sa nikto nepozerá.”

(Henry Ford)

Venovanie

Väčšina ľudí chce vydávať knihy, ale nemá čas počúvať, aká je realita.

Väčšina ľudí chce napísať bestseller, ale nechce sa jej pohnúť zadkom.

Väčšina ľudí chce veľa zarábať, ale nie je ochotná niečo obetovať.

Väčšina ľudí závidí, ak sa niekomu podarí ako-tak preraziť na trhu, ale nemá ani potuchy, čo je za tým a že závidieť môžu jedine vytrvalosť...

Ak nepatríš k spomínanej väčšine, si na správnej adrese a túto knihu som písala aj pre teba!

Varovanie

Veľa ľudí sa ma počas posledných rokov pýtalo na samovydávanie, pretože v našej krajine to stále možno zaradiť medzi neobyčajné javy. Pravda je taká, že vydať si knihu môže na Slovensku každý. Ale netreba si to mýliť so slovom bestseller.

Niekoho zaujímal celý proces, niekoho iba povrchné informácie typu, či sa to oplatí, či radšej tlačiť pevnú väzbu, alebo paperback a podobné veci.

Nikdy som pre nich nemala stručnú odpoveď. Aspoň nie slušnú verziu.

Totiž, kto nemá trpezlivosť vypočuť si, prečo sa nedá odpovedať jednou vetou, ten by mal energiu venovať niečomu inému, lebo ak sa chcete naplno venovať knihám a neskončiť len pri jednej, tak trpezlivosť budete potrebovať.

Je rovnako dôležitá ako odvaha, pretože ak sa zbavíte pochybností, ktorými vás naočkovala spoločnosť alebo okolie, nebude vás viesť strach, ale vízia.

Tento drobný knižný počin je práve o tom, ako sa to dá.

Pozor, nečakajte žiadny univerzálny návod, toto je len čistý opis toho, ako som začínala ja a kde som teraz. Neurobila som dieru do sveta, knihami sa zatiaľ neživím, no môžem si ich vydávať a jedna kniha zarobí na druhú.

Ale stačí to?

Nie. Je za tým oveľa viac...

Varovanie č. 2: Toto nie je (de)motivačný román, len holá pravda bez cenzúry. Občas upravená cez optimistický filter. Fakt len občas.

Varovanie č. 3: Aktuálnosť informácií berte, prosím, s rezervou, pretože väčšina z nich rýchlo starne a mení sa v čase (ceny, odvody, dane a iné podmienky súvisiace s vydávaním kníh).

Varovanie č. 4: Ak ste o tom doteraz netušili, štyri knihy, ktoré som si vydala sama a budem ich viackrát spomínať, pretože táto kniha bude postavená na osobnej skúsenosti a príkladoch, sú romanticko-erotické romány. Preto si nemožno každú moju radu zovšeobecňovať. Ale na to vám stačí zdravá logika. A väčšinu rád aj tak možno aplikovať aj na iné žánre.

Na úvod krátko o mne

Píšem odjakživa, písaným písmom síce hrôzostrašne, aj napriek všetkej snahe, ale písať pre dospelé publikum som začala až v roku 2015. Dovtedy nebol čas a naberala som skúsenosti.

Mimochodom, to je celkom dôležité kritérium pre autora kvalitných kníh, preto túto fázu netreba uponáhľať a už vonkoncom nie preskakovať. A nikdy ju neukončiť.

Ten prvý ozajstný príbeh som však nedopísala. Bol príliš osobný. V istej fáze som ho odložila, potrebovala som vychladnúť, a vrhla som sa na príbeh, z ktorého sa v roku 2017 stal môj debut – Šéf môjho šéfa.

S myšlienkou samovydávania som sa pohrávala od začiatku, ale všetci ma buď odhovárali, alebo iba strašili či vystríhali pred všetkými negatívami.

Tak som rok bojovala s vydavateľstvami, o čom píšem v mojej tretej knihe Posledný džentlmen, po ktorej som dostala mnoho otázok typu – čo bolo ďalej? Ako prebieha to vydanie knihy na vlastnú päsť? Čitateľom chýbalo pokračovanie zo zákulisia samovydávania.

Áno, je to môj príbeh, hoci zasadený do neurčitého prostredia, opiera sa o skutočné udalosti spôsobom, ktorý môže byť zainteresovaným proti srsti (pretože nastavené zrkadlo je občas bezohľadné) a paradoxne sa najmenej predával. No o tom neskôr.

Po peripetiách s vydaním prvej knihy som pochopila, že druhýkrát by to už moja vyfackaná psychika nezvládla. Tak som si druhú knihu vydala sama. A potom tretiu, štvrtú a piatu. Plus túto šiestu.

V podstate som vydala štyri romány za 14 mesiacov. A mali celkom úspech, vzhľadom na pomery nášho malého knižného trhu.

Verte mi, že ak by som do pol roka nedostala tisíc kusov knihy k novým majiteľom, určite by som si vstúpila do svedomia a pátrala, kde sa stala chyba.

No nasadila som príliš šialené tempo. Začala som ako amatér, stále mám len skromné skúsenosti, ale snažím sa robiť všetko čo najprofesionálnejšie. Aspoň do tej miery, do akej mi to umožní práca s druhými ľuďmi. O tom však tiež neskôr.

Stále si myslím, že vydať dve knihy do roka nie je žiadna veda, keďže spisovatelia na plný úväzok vydávajú dve až tri knihy ročne. Lenže ešte som nespomenula, že ja som to dokázala popri zamestnaní na trvalý pracovný pomer, klasika od 9.00 do 17.00 hod., päťkrát do týždňa. Sem-tam dlhšie.

Namiesto písania zoznamu toho, čo mám spraviť, som to rovno spravila.

A medzitým spala a jedla, niekedy sa aj socializovala.

Nestíhala som sa stretávať so všetkými priateľmi či plnohodnotne komunikovať so všetkými, ktorí ma oslovili. A to som vážne malé „zviera”.

Dočerta, ako to robia veľké hviezdy?

Toto moje malé poradenské dielo by sa dalo nazvať aj sarkastickým výlevom samovydavateľky, ktorá sa po dvoch rokoch šialeného tempa len tak-tak vyhla vyhoreniu.

A možno nakoniec tento mini počin nie je len pre vás, ale aj pre mňa...

Ešte kým začnem...

Buďme k sebe úprimní ‒ sebakritika vie byť sviňa, ospravedlňujem sa za výraz, ale môže nám zarobiť, alebo nás od mnohého ušetriť. Napríklad sklamania a finančnej straty. Naopak, ak máme talent a záujem vykresať z neho maximum, môžeme si splniť nejeden sen.

V prvom rade je potrebné naučiť sa rozlišovať medzi tým, čo je subjektívne zaujímavé a čo môže naozaj upútať pozornosť verejnosti. Preto vás určite neprekvapí, ak vám budem odporúčať, aby ste svoje dielo ukázali najprv niekomu z blízkeho okolia, rodine, kamarátom, najlepšie najväčším kritikom.

Skrátka, už v tomto bode treba vystúpiť zo svojej komfortnej zóny a získať naozaj relevantné a konštruktívne kritické spätné väzby.

Ak máte túto fázu za sebou a odozvy na vašu tvorbu boli viac než povzbudivé, pokračujte v čítaní.

Ja som svoje diela zo začiatku dávala čítať aspoň štyrom čitateľom. Maminu nerátam, tá je od prírody naprogramovaná tak, aby ma chválila a podporovala, no našťastie sa moje príbehy páčili aj jej. Na pomasírovanie ega je to super, na triezvy pohľad to nestačí.

Poslednú knihu (Osud nevyjednáva) som, žiaľ, stihla dať prečítať iba betakorektorke (tak budem nazývať neoficiálnu korektorku. Osôbku, ktorá mi pomáha vykresať zo surového rukopisu to najlepšie a bez servítky mi vytkne všetko, čo jej z pohľadu čitateľa – ktorý predstavuje pomyselné odbory zastrešujúce záujmy všetkých budúcich čitateľov – v príbehu nesedí, čo je navyše, čo ju vyrušuje, alebo jej tam chýba. Veľmi vzácna bytosť!) a korektorke, ktorá sa mi oficiálne stará o jazykovú stránku textu, gramatiku, štylistiku, čechizmy...

Spomínaná kniha má takmer 600 strán, čo je dôvodom, prečo som ju nestíhala dať prečítať viacerým a počkať si na feedbacky. Moje šibeničné termíny mi to jednoducho nedovoľovali. Riskla som to. Vyšlo mi to, neplánujem to však opakovať zakaždým a v tomto prípade vám neodporúčam brať si zo mňa príklad.

Už sa dostávam k veci.

Do hlavnej dejovej línie som zasadila scénu, ktorá mala pre mňa opodstatnenie – časť, kde na hlavnú hrdinku v autobuse spadne bezdomovec – pretože sa mi zdala zaujímavá a chcela som ju mať v knihe. Lenže zaujímavé to bolo iba pre mňa, klasické citové zafarbenie, no betakorektorka mi to bez pardonu vyčiarkla. A ja som jej za to veľmi vďačná. Scénu som nedokázala úplne vymazať, „len” som ju okresala asi o 90 % pôvodnej nepodstatnej dĺžky. Keď som sa však na to skúsila pozrieť iným pohľadom, všimla som si, že to bola naozaj zbytočná, pre čitateľa relatívne nudná plnka, pre niekoho priam knižná vata. A možno by sa čitateľom páčila, minimálne by im neprekážala, ale vy by ste to chceli

riskovať?

Preto odporúčam – píšte tak, aby vás váš príbeh zaujal, aj keby ste boli čitateľom. Nemáte radi dlhé opisy v knihách? Tak tie svoje tiež nenaťahujte. Nemáte radi priamu reč, ktorá je o ničom, lebo sa z nej nič nové nedozviete? Preč s ňou. Nemáte v románoch radi priveľa erotickej nádielky, ale nejaká šteklivá scéna raz za pár (desiatok) strán je vám pochuti? Tak ju napíšte, ale nepredlžujte, čo nemá byť predĺžené a nenaťahujte, čo má byť rýchle. Ako hovorí Kubo Lužina – „som najbližšia mierka toho, čo chcem – tvorím taký obsah, aký by som chcel pozerať.” Vytvorte teda príbeh, ktorý si budete chcieť čítať aj opakovane.

Osobne sa netajím tým, že pri erotických vsuvkách v knihách vsádzam radšej na kvalitu a nie na kvantitu. Páči sa mi to ako čitateľke a šetrí mi to námahu ako autorke. Menej je niekedy (dosť často) viac, hlavne, ak to stojí za to.

A možno ešte svoje prvé rukopisy schovávate v zásuvke a zvažujete, či s nimi vyjsť von...

Ak píšete a máte pocit, že to ešte nie je to pravé orechové, neznamená to, že automaticky máte prestať písať. Písanie je jedna z najkrajších činností. Nikdy sa jej nevzdávajte, aj keby mala mať význam iba pre vás a vy by ste mali byť vaším jediným čitateľom. Len sa musíte triezvo zmieriť s tým, že to zatiaľ nie je na vystavenie vo výklade kníhkupectva.

Najskôr si naštudujte žáner, v ktorom sa cítite najlepšie a potom pracujte na spomínanej spätnej väzbe.

A možno sa potýkate aj s tým, že vás nemá kto usmerniť, nemá vám kto poradiť, kde robíte chyby a čo môžete zlepšiť.

V tomto smere vás veľmi nepoteším. Náš knižný trh neprekypuje editormi, ktorí by autorom začiatočníkom robili poradenstvo za primeranú cenu.

Či ide o dieru na trhu, alebo o slabú možnosť uplatnenia, zatiaľ sama neviem, no je to škoda. V zahraničí je vraj situácia priaznivejšia, takže kdesi v diaľke svieti malá nádej, že by to mohlo byť raz lepšie.

V každom prípade, ak prelustrujete web a niekoho takého nájdete, rozhodne odporúčam investovať radšej pár stoviek eur do osvedčeného poradenstva a konštruktívnej kritiky, ako stratiť pár tisícok eur, a nakoniec aj nádej.

Uzavriem to – vložte svoj čas do čítania, to je jediná lekcia, ktorú môžete darovať sami sebe a ešte aj „zarobiť”. Nemusíte hneď obúchať celý svoj majetok a vykúpiť kníhkupectvo.

Môžete využiť aj knižnice či bazáre, kde sa k hodnotným knižkám (často aj vypredaným) dostanete za rozumnú cenu.

Ako som začala...

S nulovými skúsenosťami a sedliackym rozumom.

Keď som sa definitívne rozhodla, že idem zisťovať všetko, čo súvisí so samovydaním knihy, mala som v ruke len dve karty.

Prvú, dostala som sa k veľmi vzácnej informácii, že v Čechách je tlač výhodnejšia.

Druhú, keďže ide o pokračovanie príbehu, bolo vhodné uvažovať o sérii, chcela som sa držať formátu netypických rozmerov, ktorý mojej prvej knihe určilo vydavateľstvo.

A s týmito dvomi vstupmi som sa pustila do práce.

Ako prvé som potrebovala preveriť, či si popri zamestnaní môžem vydať a distribuovať knihu len tak, alebo na to potrebujem živnosť, DIČ a podobne.

Mala som mizerné skúsenosti z odbornej praxe. Lepšie povedané, žiadne...

Kohokoľvek som sa spýtala, samozrejme, z branže, daná osoba či autor/autorka mali buď živnosť aj kvôli iným činnostiam, nielen pre potrebu samovydávania, alebo tlačili knihy v takom malom množstve, že nemuseli zdaňovať vedľajší príjem, pretože nepresiahol stanovenú sumu. Vtedy to bolo menej než 2 000 eur, čo nebol môj prípad. Ak som totiž chcela, aby sa mi vrátila aspoň investícia do knihy, musela som na nej zarobiť viac ako 3 000 eur.

Z druhej strany som sa zasa dozvedela, že ak nebudem mať živnosť či „eseročku“, tak si nemôžem od zisku odpočítať náklady a budem musieť platiť dane z celého „príjmu”. Napriek nemalým nákladom.

Aby sa nepovedalo, že som sa nesnažila, oslovila som aj niekoľkých účtovníkov a všetci ma vypoklonkovali s tým, že sa s takou situáciou ešte nestretli a nevedia mi spoľahlivo poradiť.

Chcela som len vydať knihu popri zamestnaní, podotýkam.

Začala som teda absolútne amatérsky a išla som do toho iba ako fyzická osoba.

Opäť, neodporúčam inšpirovať sa mnou.

Ponáhľala som sa s vydaním druhej knihy, pretože som pol roka stratila čakaním na vyjadrenie vydavateľstva, či by malo záujem o vydanie pokračovania môjho príbehu.

Ako to asi viacerí poznáme, na Slovensku sa k niektorým informáciám dostáva naozaj ťažko a človek pritom zostarne o niekoľko mesiacov, preto som sa tým nezaoberala a netrápila sa svojou nevedomosťou.

Po pár mesiacoch som však zistila, že ak ste zamestnaní, je nutné mať DIČ (daňové identifikačné číslo). Vtedy sa stávate SZČO (samostatne zárobkovo činnou osobou) a keď nastane čas ročného daňového zúčtovania, je ...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

Venovanie

Varovanie

Na úvod krátko o mne

Ešte kým začnem...

Ako som začala...