VĚČNÁ VÁŠEŇ

AUDREY CARLANOVÁ

RESISTING ROOTS

Copyright © 2016 Waterhouse Press, LLC

Published by arrangement with Waterhouse Press LLC

All rights reserved

Translation © Lenka Koudelková, 2019

ISBN 978-80-249-4119-6

VĚNOVÁNÍ

Debbie Wolski

Tenhle román věnuji tobě,

andělu, který kráčí mezi námi smrtelníky.

To ty jsi mě naučila vše o józe,

čakrách, a co je nejdůležitější,

pomohla jsi mi najít rovnováhu.

Nevím, kde bych dnes bez

tvé duševní opory a vedení byla.

Miluji tě celou svou bytostí.

Díky, že jsi mně a celému světu

takovým darem.

Navždy tvá studentka.

Namaste.

POZNÁMKA AUTORKY

Všechny poznatky v sérii Lotus House jsem posbírala za léta svého praktikování a studia jógy. Jogínské pozice a nauka o čakrách byly součástí mého vzdělání o umění jógy ve Village Yoga Centre v severní Kalifornii. Veškerá fakta o čakrách a popisy pozic jsem napsala já osobně a vychází z mojí perspektivy registrované instruktorky jógy. Jsou také v souladu se zásadami National Yoga Alliance a projektem Art of Yoga.

Pokud chcete sami vyzkoušet některé z pozic popsaných v této knize nebo v dalších dílech série Lotus House, obraťte se prosím na certifikovaného instruktora jógy.

Doporučuji, aby každý z vás šel na lekci jógy. Během mého studia jógy a předávání jejích darů svým studentům jsem se naučila, že jóga je skutečně pro každého a pro jakékoli tělo. Buďte k tomu svému laskaví, protože v tomhle životě máte jen jedno.

S přáním lásky a světla,

Audrey

KAPITOLA JEDNA

Pozice lotosu aneb Dokonalý sed

(sanskrt: siddhásana)

Pro pozici lotosového sedu se posaďte na podložku s nohama zkříženýma tak, aby sedací kosti spočívaly na podložce. Narovnejte páteř, zvedněte hlavu a ruce si položte na kolena.

Ukazováčky a palce se dotýkají. Tato pozice je jednou ze základních jogínských pozic, která nás uklidňuje a pomáhá nám harmonizovat tělo, mysl a naše okolí.

TRENT

„Vzbuď se, ty sebelítostivý hovado!“

Jakési vrčení spolu s pronikavou bolestí v noze mě donutilo zamrkat do příliš ostrého světla. Měl jsem pocit, že mám v puse Saharu. Zamlaskal jsem, párkrát zamrkal a zapřel se o stehno své zdravé nohy jako o oporu. Jak jsem se zvedal do sedu, můj krk, ve kterém se vytvořil svalový uzel, bolestivě zaprotestoval.

„Rossi?“ Zakroutil jsem hlavou a podíval se na tu prošedivělou časovanou bombu, kterou byl můj agent. Jeho mohutná postava pohltila část světla, jež do pokoje proudilo okny za ním – okny, která jsem důkladně zavřel ze strachu právě z tohohle momentu, kdy je budu muset zase otevřít a probudit se do dalšího dne plného bolesti, terapie a pak další zatracené terapie.

„Co tady děláš?“ zeptal jsem se přes sucho v puse. Natáhnul jsem se po první věci, na kterou moje prsty dosáhly, a vyklopil do sebe lahev pomerančové limonády. Hned jak jsem ale na jazyku pocítil odpornou chuť, málem jsem tu nechutnou tekutinu vyplivnul přes celý pokoj. Podíval jsem se dovnitř lahve a málem se pozvracel. Při pohledu na černé flíčky, vznášející se uvnitř, se všechen alkohol z předchozího večera začal v mém žaludku nepříjemně bouřit.

Jídlo. Přesně to potřebuju. Pořádně se nacpat mastným hnusem, který hříchy včerejšího večera pohltí. Poklepával jsem na stůl a hledal rozvozová menu.

Ross mě praštil do ruky a u toho shodil ze stolu všechno, co na něm bylo, včetně lahve pomerančové limonády, kterou jsem podle všeho včera večer používal k odklepávání popela z doutníku. Bylo by super si na to vzpomenout před tím, než jsem si pořádně loknul.

„Takže tohle se teď z tebe stalo? Šest týdnů odpočinku na zotavenou – a výsledky?“ Rozhlédl se kolem a rukama se plácl přes stehna.

„Žiješ ve vlastní špíně. A to pití? Kouříš?“

„Jen doutníky, Rossi.“

Sundal si kšiltovku, uhladil si vlasy a zase si ji nasadil. To nebylo dobré znamení. Jeho frustrace už přesáhla únosnou mez a on za chvíli vypění. Po pěti letech s Oakland Ports už poznám, kdy v něm bouchnou saze.

„Foxi, jsi nejlepší pálkař v týmu. Sakra, vždyť ty jsi mezi třemi nejlepšími pálkaři jak americké, tak národní ligy! Tak ses zranil.

No a co?! Seber se a začni se zase soustředit na práci.“ Ross přecházel po pokoji.

Posadil jsem se víc zpříma. To nebyl dobrý nápad. V hlavě mi třeštilo tak, že by se to dalo přirovnat ke zvuku pálky, která se při srážce s míčkem roztříští napůl. Chytil jsem se za spánky a zatlačil na ně. V noze mě zabolelo, když jsem si ji pokládal na stůl.

„Byl jsi na rehabilitaci?“

Uštěpačný zkurvysyn. Zatnul jsem zuby a ruce zaťal v pěst.

„Jasně, že jo, Rossi. Třikrát týdně. A další tři dny chodím do fitka a s Clayem zvedám činky.“

Oči se mu rozšířily. „Jsi si jistý, že můžeš zvedat činky?“

Pokrčil jsem rameny a podíval se z okna. „Taky chodím na páse.“ Dokonce i já jsem ve svém hlase slyšel ten dětinský obranný tón. Ross mě byl schopný vrátit do časů, kdy jsem byl jen pokorný nováček, co se třese na svůj velký úspěch.

Uchechtl se. „A co posilování, flexibilita, protahování? S kým pracuješ na tom? V poslední zprávě, kterou jsem dostal od tvého sportovního doktora, bylo, že ti doporučuje cvičit denně jógu.“ Sedl si do křesla naproti gauči, ze kterého jsem si udělal postel.

Znovu si sundal čepici. Tentokrát ji držel volně za kšilt mezi koleny. Když se uklidnil, uvolnil jsem se a nechal to napětí odplout z těla. Takovou schopností ovládat moje emoce, jakou měl Ross, nevládl ani můj vlastní otec. Kdybych ho neznal, řekl bych, že musel sloužit v armádě. To, že dokázal všechny svoje sportovce srovnat do latě, jen ukazovalo, jak mu na nich záleží. Agenti nemusí za svými klienty chodit domů a zajímat se o to, jak se jim vede. Ross ale za své hrubé a prudké chování taky schovával fakt, že je tak trochu citlivka. Až na to, že já jsem se se svým týmem neviděl už víc než šest týdnů – od té doby, co se všechno začalo řítit do kytek.

Obecenstvo burácelo. Stát vedle domácí mety a čekat na nadhoz se blížilo náboženskému zážitku. Úplně. Pokaždé. Páteř se mi chvěla a vlasy vzadu na krku mi trčely v pozoru, jako by za mnou stál sám Bůh a čekal, až hra začne. Nadhazovač natáhl ruku dozadu a všude se rozhostilo naprosté ticho. Obecenstvo, komentátor, můj tým – všechno se zastavilo. Byl jsem jen já a míček. Přísahám, že jsem viděl, jak kolem něj nadhazovač sevřel prsty, až mu zbělely klouby… a pak míček svištěl vzduchem jako vysokorychlostní vlak. Řítil se vzduchem a trochu se přitom chvěl. Jeho trajektorie se lehce zvedla a pak začal klesat. Přímo doprostřed. To jsem nečekal. Normálně se u mě nadhazovači středu vyhýbali. A z dobrého důvodu. Střed je moje ideální místo.

Napřáhl jsem obě ruce a jemné štípnutí v lopatkách mě ujistilo, že jsem v perfektní pozici. Jak se míček přibližoval, začal směřovat ke strike zóně. S nohama pevně na zemi jsem vytočil celou horní polovinu těla a veškerou silou, kterou jsem v sobě měl, jsem udeřil pálkou do míče. Obklopil mě zvuk nárazu míčku na tvrdé dubové dřevo. Okamžitě změnil směr a vyletěl do vzduchu. Půl sekundy jsem sledoval, jak míček sviští, a pýcha mi dodávala sílu a energii. Potom jsem upustil pálku, otočil nohu a vystartoval.

A vtom se to všechno zvrtlo. Bolest mou podkolenní šlachou projela jako horký nůž máslem. Od domácí mety k té první jsem uběhl jen pár kroků, sevřel jsem svou zpustošenou nohu a padal dolů, dolů, dolů. Praštil jsem sebou na červenou antuku a dres se mi ušpinil jako bych byl válečník, co padl v bitvě.

Jediné pozitivum bylo, že jsem odpálil homerun. I přesto, že moje šlacha praskla jako gumička, mohli díky téhle mojí ráně chlapi z druhé a třetí mety doběhnout domů a San Francisco Stingers poraženě odtáhli domů. Já jsem odjel v sanitce na operaci roztržené podkolenní šlachy.

„Koukej se z toho vyhrabat, chlape!“ Ross mě popadl za rameno a prudce mnou zacloumal. Pak stál a prohraboval se všemi léky a lahvemi alkoholu na stolku vedle gauče. „A tohle děláš se svým časem.“ Ústa měl zkřivená do znechuceného úšklebku. „Divím se, že ti tu zrovna nějaká fanynka nezahřívá postel.“

Usazený na gauči tak, abych se nepohupoval, jsem se zamyslel nad včerejším večerem. Hm? Kde vlastně byla ta kočka? Tiffany, Kristy, Stephanie… Jak se jmenovala? Chvíli řádila na mým péru, ale já jsem přímo uprostřed akce odpadl. A chrápal. Možná odešla, když jsem jí to neudělal. Normálně se pyšním tím, že jsem pozorný milenec, ale včera večer jsem měl problém dát dohromady dostatek slov, abych utvořil větu, natož abych byl schopný okouzlovat a uspokojovat fanynky.

Ross se otočil kolem dokola, zamručel, projel si vlasy prsty a znovu si nasadil čepici. „Kristepane. Prášky, chlast, ženský. Co dál?“

„Podívej, nemusím ti vůbec nic vysvětlovat. Jsem na nemocenský –“

„Tak to teda sakra musíš!“ Byl u mě rychle, mnohem rychleji, než by měl zvládnout chlap, co má obě kolena v háji a je slabý na srdce, a zabodl mi prst do hrudníku.

„Máš dvě možnosti. Buďto se sebereš, nebo přijdeš o smlouvu. Copak si neuvědomuješ, že ti jde o prodloužení? Možná že v posledních třech letech jsi na třicet milionů nedosáhl, ale teď riskuješ svou smlouvu na pět let. Ty sumy jsou závratný, hochu. S tím, jak se ti doteď dařilo, máš před sebou nabídku klidně i na sto milionů na pět let! A to všechno může“ – oči mu zahořely – „zmizet!“ Lusknul prsty. „Mrknutím oka.“

Zavřel jsem oči a polkl. Můj agent rozhodně nemluvil o potenciálních sumách v reálných číslech. Doufali jsme, že znovu dosáhneme stejné dohody, aspoň třicet milionů na další tři roky. Pokud ale mluvil Ross pravdu, stoupla moje hodnota na dvacet milionů za rok.

„Ježiši,“ zašeptal jsem a srdce mi tlouklo jako o závod. V puse mi najednou vyprahlo jako v kalifornských nížinách v období sucha. Ross položil ruce na opěradlo židle, nahrbil se a zakroutil hlavou.

„Musíš se do toho zase dostat. Tým tě potřebuje. Už takhle letos prohráli playoff i další zápasy. Trenér tě chce mít zpátky na jarní tréninky. To znamená, že máš čas do třetího týdne v únoru na to, aby ses vrátil do formy a ukázal manažerům, co v tobě je. Máš tři měsíce na to, abys byl schopný trénovat.“

V jeho tónu zněl náznak nejistoty. „Takže mi říkáš, že pokud do začátku jarních tréninků nebudu schopný naplno hrát, můžou mě vyškrtnout z týmu?“

Ross si párkrát přejel rukou pod bradou. Skoro jsem slyšel, jak mu strniště škrábe dlaň. „Nevím. To záleží na tom, jak se uzdravíš. Jaký máš plán do té doby?“

Teď, když mi hrozilo, že přijdu o smlouvu, a to včetně tolika peněz, které bych nebyl schopný za celý život utratit, jsem dlouze a pomalu vydechnul, dokud ve mně nezůstal žádný vzduch, a já necítil jen pálení v hrudi. „Přestanu s pitím a ponocováním.“

„A začneš chodit na rehabilitaci a na jógu?“ Naklonil hlavu na stranu.

Zavrtěl jsem hlavou a rozhodil rukama, abych uvolnil napětí. Právě teď bych nejvíc potřeboval svůj boxovací pytel. „Jóga? Vážně? Podívej, ani za boha se rukama chodidel nedotknu a všechno to ohýbání a kroucení zní neuvěřitelně nudně. Ne, ne, chroupání müsli ponechám vegankám, se kterými randím, a sám přijdu na něco jiného.“

Ross byl v mžiku vedle mě. Dal mi pohlavek do zátylku, přesně jako to dělal můj táta. Ten to ale dělal z legrace. Ross mi chtěl protřepat mozek. Rozpálil jsem se doběla. Zaskřípěl jsem zuby a držel svoje rozčilení na uzdě. Kdybych ho praštil, skončil by se mnou. Ross se uměl chovat jako pitomec, ale myslel to se mnou dobře a záleželo mu na mně. Více méně. Tak jo, pravděpodobně. Buď to, nebo mu záleželo na tom balíku peněz, který shrábnul za to, že zastupuje jednoho z nejlepších hráčů v Major League Baseball.

„Nebuď nadutec, hochu. Na ty lekce budeš chodit, to přísahám na všechno, co je mi svatý. I kdybych tě tam měl dotáhnout jako pytel brambor a těm gumovejm objímačům stromů tě hodit k nohám, polejt medem a nechat tě, ať si na tobě smlsnou Žihadla.“

Sakra. Rossova narážka odkazovala ke klubu San Francisco Stingers. Trenér našich rivalů už mě několikrát navštívil, aby upoutal mou pozornost. Snažili se zjistit, kde se schovávám, protože i když právě teď nejsem v nejlepší kondici, jednou se uzdravím. Většinou se natržení podkolenní šlachy zahojí za šest týdnů po operaci a pak následuje dvouměsíční rehabilitace. Do teď jsem ale rehabilitace dost flákal a nedělal nic navíc, protože jsem si myslel, že se mi noha zahojí, když budu jednoduše chodit, posilovat a používat běžecký pás. To jediné, čeho jsem tím ale bohužel dosáhnul, bylo, že jsem pak v horké vaně rozcvičoval svalové uzlíky.

„Tak jo, půjdu tam.“

„Kdy?“

Nadechl jsem se a rozhlédl se po svém bytě. Z rohu se vinul kyselý a smradlavý zápach. Ležela tam umaštěná krabice od pizzy a další různé nádoby od jídla. Už si ani nepamatuji, kdy jsem měl naposledy pizzu. Možná před pár dny? A kdy má vůbec přijít uklízečka? Zavrtěl jsem hlavou a promnul si hruď. Ross čekal na mou odpověď s rukama zapřenýma v bok.

„Zítra!“ zamával jsem rukou ve vzduchu. „Půjdu tam zítra.“

„Slibuješ?“ Popošel pár kroků směrem ke dveřím.

„Já svoje slovo držím.“

„Jo, tak to bylo vždycky.“ Ramena mu klesla a podíval se dolů.

„Dokaž to.“ Praštil dveřmi tak silně, že velký kelímek položený nebezpečně blízko okraje stolu se skutálel na zem ve vlně třešňově zbarvené limonády.

Zavřel jsem oči a na čele si promnul bolavou hlavu. „A co teď?“

GENEVIEVE

„V žádném případě, Rowe. Řekla jsem ne a myslela jsem to vážně.“ Můj hlas zněl najednou trochu strašidelně, což mi podivně připomnělo mámu. Kdyby tu byla, věděla by, co dělat.

Rowan couvnul, zkřížil si na nadmutých prsou ruce a kysele se na mě podíval. „Vážně? Je mi šestnáct, ne pět.“ Podíval se na naši malou sestřičku, Mary, jak si spokojeně pochutnává na křupkách Cheerios.

Povzdechla jsem si a na dva krajíce chleba plácla burákové máslo.

„Promiň. Ty lidi ani neznám a navíc potřebuju, abys vzal v pátek Mary na její lekci tance a pak ji zase vyzvednul. Přijdou mi sem dvě klientky na barvení a střih.“

Rowan zvýšil hlas, až skoro křičel. „Pořád ti sem chodí ti tví pitomí klienti. Každý zatracený víkend!“

Praštila jsem nožem od másla o kuchyňskou linku, až kovově zadrnčel. „Jo, a kde si myslíš, že jsem vzala peníze na tvůj baseballový dres? Domníváš se snad, že peníze rostou na stromech? Protože kdyby rostly, nemysli si, že bych na zahradě nevysázela celý sad!“ Zamračila jsem se. Tohle rozhodně znělo, jako by to říkala máma. „Jenom na ten dres jsem šetřila dva měsíce!“

Rowan dlouze vydechnul a ramena mu klesla dolů, trochu se nahrbil. „Fajn! Tak já prostě budu všem prvákům pro smích!“

Vztekle strčil do židle a popadnul sáček s obědem, který jsem mu nachystala. Chytla jsem ho za zápěstí a počkala, až svoje oči zvedne k mým.

„Mrzí mě to. Ty peníze potřebujeme,“ zašeptala jsem dostatečně potichu, aby to nenarušilo Maryinu blaženou nevědomost.

Můj mladší bratr zavřel oči a nadechnul se. Když oči znovu otevřel, všechen vztek už se z něj odplavil pryč.

„Ne, to mě to mrzí. Stejně je to pitomá party.“

Zdálo se mi divné, že se vůbec zeptal, jestli může jít. Obvykle o víkendech zůstával doma nebo v okolí a pozval k nám svoje kamarády, aby soupeřili ve videohrách na Xboxu, na který jsem uškudlila. Dát mu Xbox a ty dvě hry, po kterých celé měsíce toužil, stálo za všechny odučené hodiny jógy navíc a zákazníky, kterým jsem dělala vlasy za polovic. Jelikož stříhám vlasy u sebe v garáži, nemůžu si dovolit účtovat to samé, co si řekne průměrný salon, obzvlášť když na to ani nemám licenci. Jednou ji mít budu, možná. Ačkoliv s tím, jak se účty hromadí, bude tenhle sen u ledu o hodně déle, než jsem si plánovala.

„To, že chceš trávit čas s kamarády, není pitomé. Možná bych mohla ty klienty posunout a vzít je někdy v týdnu, abychom nepřišli o ty peníze –“

Přitáhl mě k sobě, pevně mě objal a tím mě umlčel. Na velká medvědí objetí byl můj bratr expert, především když věděl, že mám obavy nebo potřebuju cítit sounáležitost s někým, kdo naší situaci rozumí stejně dobře jako já. Tentokrát to ale bylo jiné.

„Díky, Vivvie, ale ne.“

Co si pamatuju, zkracovala moje rodina jméno Genevieve na Viv nebo Vivvie. Mámu jsem proklínala za to, že mě a Mary pojmenovala po našich babičkách, což znamenalo, že i když mi bylo čtyřiadvacet, měla jsem jméno, které sedí na ženu o padesát let starší.

„Netrap se tím,“ dodal Rowan. „Vážně, o nic nejde. Chápu to.

A navíc, taky si v okolí hledám práci. Abych ti pomohl, víš.“

Zakroutila jsem hlavou a zamávala rukama, jako bych byla blázen, co zběsile odhání neviditelné mouchy. „Ne. Ne, nehledáš. Budeš se soustředit na školu a baseball. Tvojí prací je udržet si samé jedničky a dostat stipendium na dobrou školu, protože moc dobře víš, že tu si dovolit nemůžu.“

Sama jsem nemohla dokončit kadeřnickou školu a radši bych se propadla, než aby příležitost dostat se na dobrou školu unikla i mému bratrovi. Naši rodiče by si to přáli a udělali by pro to všechno. U srdce mě bolestivě píchlo a zaplavil mě smutek. To přejde… nakonec. Tak jako vždycky. Kdyby tu máma s tátou pořád byli, naše životy by byly úplně jiné. Jednodušší. Klidnější. I přesto jsem dělala všechno pro to, abych udržela rodinu pohromadě a v domě, ve kterém jsme žili celý život.

„Vivvie, já musím. Nemůžeš pořád pracovat jako šroub.“

„Jsem v pohodě.“ Zabalila jsem Mary oběd a přihodila jsem jí k němu sušenku navíc, aby měla lepší den. „Už se držíme tři roky. Proč to měnit?“

„Možná proto, že jsi nebyla venku s kamarády nebo na rande už…“ Podíval se směrem nahoru ke kuchyňskému stropu a poklepával si prsty po bradě. „Už si ani nepamatuju, kdy jsem tě naposledy viděl s nějakým chlapem.“

Opřela jsem se o vydlaždičkovanou linku. „Do toho ti vůbec nic není. A navíc, s chlapy se vídám pořád.“

Pohrdavě si odfrknul a uchechtnul se. „Jasně, na lekcích jógy.

A stříhání se taky nepočítá.“

Zamračila jsem se. Násilím jsem bratra otočila a strkala ho směrem ke dveřím. Náš rodinný dům stál v samotném srdci Berkeley v Kalifornii. Moji rodiče na něj byli náležitě hrdí. Máma vždycky udržovala rodinný krb a můj táta byl právník a pracoval v centru Oaklandu. Dům už byl naštěstí splacený, jinak bych si nikdy nemohla dovolit si ho nechat. I tak se ale účty za opravy a daně z nemovitosti kupily. Setřásla jsem ze sebe starost, která mě přepadla vždycky, když jsem začala přemýšlet nad tím, co dalšího se kdy rozbije a sebere to něco málo, co se mi podařilo ušetřit, a popostrčila jsem Rowana k jeho batohu.

Parkety po celém domě už měly svoje nejlepší dny za sebou, ale udržovala jsem je čisté a voskovala je, jak jen to šlo. A moji sourozenci mi samozřejmě pomáhali. Každý měl svoje povinnosti. Dům se za ty tři roky od doby, co máma s tátou umřeli, moc nezměnil. Vzpomínky na ně jsme udržovali co nejvíce při životě – byla to taková naše svatyně na jejich počest. Všechny obrázky, které pověsili, knihy i sošky, kterých si tolik cenili, zůstaly tam, kam je rodiče postupně během let s láskou umístili. Byla to věc, kterou jsem byla odhodlaná zachovat. Můj bratr a sestra tady budou mít vždycky domov, do kterého se budou moct každý den vrátit.

Rowan vzal svůj batoh a přehodil si ho přes rameno. Jeho rozcuchané, špinavě blonďaté vlasy mu padaly do hnědých očí. Zvedla jsem ruku, odhrnula mu neposedný pramen z obličeje a pohladila ho po tváři. Všichni tři jsme měli hnědé oči po tátovi. Row a Mary je měli spíš karamelové a moje byly tak tmavé, až se zdály skoro černé.

„Dávej na sebe tam venku pozor, ano? Vrať se domů v pořádku,“ řekla jsem.

„To se vsaď,“ usmál se Rowan a než vyšel ze dveří, tak mi zasalutoval.

Mary přicupitala do obýváku, tričko oblečené obráceně. Zasmála jsem se: „Zlato, máš obráceně tričko.“

„Já vím! Dneska je ve škole obrácený den. Všichni musíme mít oblečení takhle.“ Otočila naruby předek sukně. „Vidíš, mám cedulku vepředu.“

V očích se jí zablýsklo. Blonďaté vlasy jí splývaly po zádech.

„No, to je trochu hloupé, ale fajn. Máš hřeben?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KAPITOLA JEDNA