Stephen King

PISTOLNÍK

TEMNÁ VĚŽ

Copyright © Stephen King, 1982, 2003

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: THE GUNSLINGER (THE DARK TOWER I)

Translation © Linda Bartošková, 2009, 2020

Illustrations copyright © Michael Whelan, 1982

Cover image: Rhett Podersoo

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-211-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-212-9 (mobi)

Edu Fermanovi, který to s těmito příběhy,

tak jak šly za sebou, zkusil

Úvod

O tom, když je vám devatenáct

(a o pár dalších věcech)

I

Když mi bylo devatenáct (v příbězích, které se chystáte číst, hraje tohle číslo jistou roli), byli velice oblíbení hobiti.

Na velkém hudebním festivalu ve Woodstocku na pozemku farmy Maxe Yasgura se blátem brodilo určitě půl tuctu Smíšků a Pipinů, dvojnásobek Frodů a bezpočet hipíckých Gandalfů. Pán prstenů od J. R. R. Tolkiena byl v těch dobách ohromně populární, a i když jsem se do Woodstocku vůbec nedostal (lituji, to pravím), určitě jsem byl aspoň hipísácký půlčík. Každopádně to stačilo, abych ty knihy přečetl a zamiloval se do nich. Knihy ze série Temná věž se zrodily z těch Tolkienových, jako většina dlouhých fantasy příběhů napsaných muži a ženami mé generace (Kroniky Thomase Covenanta od Stephena Donaldsona a Shannarův meč od Terryho Brookse jsou jen dva příklady z mnoha).

Sice jsem ty knihy přečetl v letech 1966 a 1967, ale do vlastního psaní jsem se nepouštěl. Velkolepá Tolkienova imaginace – ambicióznost jeho příběhu – mě uchvátila (až dojemně nadchla), ale chtěl jsem napsat svůj vlastní příběh, a kdybych s tím tehdy začal, napsal bych ten jeho. To by byla chyba, jak rád říkal zesnulý Mazaný Dick Nixon. Díky panu Tolkienovi mělo dvacáté století tolik elfů a čarodějů, kolik potřebovalo.

V roce 1967 jsem neměl tušení, jaký by ten můj příběh mohl být, ale na tom nezáleželo, protože jsem si byl jistý, že ho poznám, až se na ulici potkáme. Měl jsem devatenáct let a spousty arogance. Rozhodně tolik, abych měl pocit, že na svou múzu a mistrovské dílo (jak jsem si byl jist) můžu chvíli počkat. Připadá mi, že v devatenácti má člověk na aroganci právo, čas vás obvykle ještě nezačal nenápadně a zákeřně okrádat. Sebere vám vlasy a křepký krok, jak se zpívá v jedné populární písničce, ale po pravdě vám vezme víc než to. V roce 1966 a 1967 jsem to nevěděl, ale i kdyby ano, nezajímalo by mě to. Uměl jsem si představit – s potížemi –, že mi bude čtyřicet, ale padesát? Ne. Šedesát? Nikdy! Šedesátka nepadala v úvahu. A v devatenácti to tak prostě musí být. Devatenáct je věk, kdy říkáte: Koukni, světe, jsem hulící bomba a chlastající dynamit, takže jestli víš, co je pro tebe dobrý, jdi mi z cesty – přichází Stevie.

Devatenáct je sobecký věk a zájmy dotyčného jsou přesně vymezené. Chtěl jsem toho hodně dokázat a o to jsem se staral. Měl jsem spoustu ambicí a o ně jsem se staral. Měl jsem psací stroj, který jsem tahal z jednoho mizerného bytu do druhého, vždycky s balíčkem kuřiva v kapse a úsměvem na tváři. Kompromisy středního věku byly daleko, rány stáří za obzorem. Stejně jako protagonisté v písničce od Boba Segera, kterou teď používají v reklamě na náklaďáky, jsem si připadal nekonečně mocný a nekonečně optimistický. Kapsy jsem měl prázdné, ale hlavu plnou věcí, které jsem chtěl říct, a srdce plné příběhů, které jsem chtěl vyprávět. Dnes to zní lacině, ale tehdy mi to připadalo báječné. Přímo skvělé. Nejvíc ze všeho jsem chtěl proniknout za obranné valy svých čtenářů, chtěl jsem k nim vtrhnout, zmocnit se jich a navěky je změnit, a to pouhým příběhem. A měl jsem pocit, že to dokážu. Cítil jsem, že jsem byl stvořen k tomu, abych tohle dělal.

Připadá vám to nafoukané? Hodně, nebo málo? Každopádně se neomlouvám. Bylo mi devatenáct. Ve vousech jsem neměl ani jednu šedivou nitku. Měl jsem troje džíny, jedny boty, představu, že svět mi leží u nohou, a nic, co se v příštích dvaceti letech stalo, mi nedokázalo opak. Potom, někdy v devětatřiceti, se objevily potíže: pití, drogy, silniční nehoda, která mi změnila způsob chůze (kromě jiného). Už jsem o nich obšírně psal jinde, takže o nich nemusím psát i tady. Kromě toho, u vás je to stejné, viďte? Svět nakonec vyšle tvrďáka Policajta, aby vám zpomalil tempo a ukázal, kdo je tu šéf. Když tohle čtete, určitě už jste toho svého Policajta potkali (nebo potkáte). Já toho svého už poznal a nepochybuji, že se vrátí. Zná moji adresu. Je to drsňák, obávaný poručík, zapřisáhlý nepřítel blbin, kravin, pýchy, ctižádosti, hlasité muziky a všeho, co patří k devatenácti.

Ale stejně si myslím, že je to fajn věk. Možná ten nejlepší. Můžete pařit celou noc, ale když hudba umlkne a pivo vyčpí, dokážete myslet. A snít velké sny. Ten zlý Policajt vás nakonec oseká podle svého mustru, a jestli jste začínali v malém, zbydou vám nakonec sotva manžety u kalhot, když je s vámi hotov. „Dostal jsem dalšího!“ zařve se služebním řádem v ruce a rázně vykročí dál. Takže trocha arogance (nebo i hodně) není zas tak špatná věc, i když vám máma nepochybně říkala něco jiného. Jako ta moje. Pýcha předchází pád, Stephene, povídala… a pak jsem zjistil – zhruba ve věku, který je 19 x 2 –, že nakonec spadnete tak jako tak. Nebo vás někdo do té škarpy strčí. V devatenácti po vás můžou chtít v hospodě občanku a poručit vám, ať sakra vypadnete, abyste si sbalili svoje ubohá fidlátka (a ještě ubožejší zadek) zpátky na ulici, ale nemůžou vás legitimovat, když si sednete, abyste namalovali obraz, napsali báseň nebo vyprávěli příběh, proboha, a pokud náhodou tohle čtete jako hodně mladí, nenechte si od starších a údajně lepších lidí kolem sebe namluvit něco jiného. Jasně, nikdy jste nebyli v Paříži. Ne, neběhali jste s býky v Pamploně. Ano, jste nýmand, který ještě před třemi lety ani neměl chlupy v podpaží – no a co? Jestli se do toho nepustíte ve velkém stylu, příliš velkém pro vaše kaťata, jak je chcete vyplnit, až vyrostete? Radši ať rupnou, ať vám říká kdo chce co chce, takový je můj názor; sedni na to a jeď, bejby.

II

Myslím, že se objevují dva typy romanopisců, včetně takových zelenáčů, jakým jsem byl já v roce 1970. Ti, kteří tíhnou spíše k literárnějšímu nebo „vážnějšímu“ druhu této práce, zkoumají všechna možná témata ve světle této otázky: Co by napsání takového příběhu pro mě znamenalo? Ti, jejichž osudem (nebo ka, jestli chcete) je psaní populárních románů, si spíš kladou velmi odlišnou otázku: Co by napsání takového příběhu znamenalo pro jiné? „Vážný“ romanopisec hledá odpovědi a klíče pro sebe; „populární“ romanopisec hledá publikum. Oba druhy spisovatelů jsou stejně sobecké. Poznal jsem jich spoustu a za to se zaručuju.

Každopádně jsem přesvědčen, že i když mi bylo devatenáct, poznal jsem, že příběh Froda a jeho úsilí zbavit se Prstenu patří do té druhé skupiny. Byla to dobrodružství v podstatě britské skupiny poutníků zasazená do prostředí zhruba severské mytologie. Líbil se mi nápad s tím putováním – vlastně jsem ho přímo miloval –, ale nezaujaly mě ani Tolkienovy zemité venkovské postavy (to neznamená, že se mi nelíbily, protože se mi líbily), ani lesní skandinávské prostředí. Kdybych se pokusil vydat tím směrem, všechno by mi vyšlo špatně.

Takže jsem čekal. V roce 1970 mi bylo dvaadvacet a ve vousech se mi objevily první šedivé prameny (s tím asi souviselo kouření dvou a půl balíčku pallmallek denně), ale i ve dvaadvaceti si člověk může dovolit čekat. Ve dvaadvaceti je čas pořád na vaší straně, i když už tehdy je ten zlý Policajt ve vaší čtvrti a vyptává se.

Potom, ve skoro prázdném kině (Bijou v Bangoru, stát Maine, pokud na tom záleží), jsem viděl film režírovaný Sergiem Leonem. Jmenoval se Hodný, zlý a ošklivý, a film ještě nebyl ani v půlce a já si uvědomil, že chci napsat román, ve kterém bude tolkienovské putování a magie, ale na pozadí téměř absurdně majestátního Leoneho westernu. Pokud jste tenhle šílený western viděli jenom v televizi, nepochopíte, o čem mluvím – prosím za prominutí, ale je to tak. Na filmovém plátně, promítaný těmi správnými čočkami Panavision, je film Hodný, zlý a ošklivý epos, který může soupeřit s Benem Hurem. Clint Eastwood vypadá vysoký snad šest metrů, každá kudrnatá štětina na zarostlých tvářích se zdá být velká jako mladá sekvoje. Hluboké vrásky rámující ústa Leea Van Cleefa jsou hluboké jako kaňony, na jejichž dně se může chvět řidina (viz Čaroděj a sklo). Poušť, kde se film odehrává, se táhne nejméně k orbitu planety Neptun. A hlaveň každé pistole vypadá, že je obrovská jako Hollandův tunel.

Ještě víc než tohle prostředí jsem chtěl vystihnout pocit epické, apokalyptické velikosti. Fakt, že Leone věděl prd o americkém zeměpisu (podle jedné postavy bylo Chicago poblíž Phoenixu v Arizoně), dodával filmu pocit velkolepého vyšinutí z reality. A ve svém nadšení – takovém, kterého je schopen asi jen mladý člověk – jsem chtěl napsat nejen dlouhý příběh, ale nejdelší populární román v dějinách. To se mi nepovedlo, ale mám pocit, že pokus to byl slušný; Temná věž, svazky jedna až sedm, skutečně obsahuje jediný příběh a první čtyři svazky čítají víc než dva tisíce stran brožovaného vydání. Poslední tři díly obsahují dalších dva a půl tisíce stran rukopisu. Nesnažím se tím naznačit, že délka má něco společného s kvalitou. Jenom říkám, že jsem chtěl napsat epos a v jistých ohledech se mi to podařilo. Kdybyste se mě zeptali, proč jsem to chtěl udělat, nedokázal bych odpovědět. Možná to patří k tomu, když vyrůstáte jako Američan: postavit to nejvyšší, vykopat to nejhlubší, napsat to nejdelší. A ten rozpačitý údiv, když se objeví otázka na motivaci? Zdá se mi, že to také patří k tomu, být Američan. Nakonec řekneme jenom: Tehdy mi to přišlo jako dobrý nápad.

III

Něco dalšího o tom, když je vám devatenáct, jestli ráčíte: podle mě je to věk, v němž spousta z nás nějak uvízne (mentálně a emocionálně, pokud ne fyzicky). Roky ubíhají a jednoho dne se díváte do zrcadla opravdu překvapeně. Proč mám na obličeji ty vrásky? divíte se. Odkud se vzal ten pitomý pupek? Sakra, vždyť je mi teprve devatenáct! To je sotva originální myšlenka, ale to nijak neubírá na vašem úžasu.

Čas vám přidává šediny do vousu, čas zbavuje váš krok křepkosti, a celou tu dobu si myslíte – vy blázni –, že je stále na vaší straně. Logicky víte, že je to jinak, ale srdce tomu odmítá uvěřit. Když budete mít štěstí, tak Policajt, který vám udělil napomenutí za příliš rychlou jízdu a za to, že se až moc bavíte, vám taky dá čichnout čpavku, abyste se probrali. Více méně tohle se mi stalo ke konci dvacátého století. Přišlo to ve formě dodávky Plymouth, která mě srazila do příkopu u silnice v mém městečku.

Asi tři roky po nehodě jsem měl autogramiádu knížky Z Buicku 8 v knihkupectví Borders v Dearbornu, stát Michigan. Když přišel na řadu jeden chlápek, řekl, že je fakt moc rád, že jsem ještě naživu. (Tohle slýchám často a je to zatraceně lepší než: „Sakra, jak to, že jste neumřel?“)

„Byl jsem zrovna s jedním dobrým kámošem, když jsme se dozvěděli, že vás to sejmulo,“ pokračoval ten chlápek. „Člověče, začali jsme vrtět hlavou a říkat: ‚A Věž je v háji, naklání se, padá, a kruci, teď už to nikdy nedopíše.‘“

Něco podobného mě taky napadlo – znepokojivá představa, že když jsem Temnou věž vystavěl v kolektivní fantazii milionu čtenářů, asi je mou povinností chránit ji tak dlouho, dokud o ní lidé budou chtít číst. Což mohlo být jen pět let, ale klidně taky pět set. Fantasy příběhy, jak špatné, tak dobré (dokonce i teď někdo tam venku nejspíš čte Upíra Varneyho nebo Mnicha), mají zřejmě dlouhou trvanlivost. Roland tu Věž chrání tím, že se snaží odstranit vše, co ohrožuje Paprsky, které ji drží vzpřímenou. Po té nehodě jsem si uvědomil, že to budu muset udělat já, a to tak, že dokončím pistolníkův příběh.

V dlouhých přestávkách mezi napsáním a publikací prvních čtyř příběhů z Temné věže jsem dostával stovky dopisů typu „drž si klobouk, teď tě zavalím pocitem viny“. V roce 1998 (jinými slovy v době, kdy jsem byl stále obětí mylného dojmu, že je mi pořád v podstatě devatenáct), jsem jeden takový dostal od „82leté babičky, nechci Vás Otravovat Svými Problémy, ALE!! jsem Vážně Nemocná“. Ta babička mi napsala, že jí nejspíš zbývá jenom rok života („Nejvýš 14 Měsíců, Jsem Prolezlá Rakovinou“), a i když neočekávala, že jen kvůli ní dopíšu Rolandův příběh včas, chtěla vědět, jestli bych jí, prosím (prosím), aspoň neprozradil, jak to dopadne. To, nad čím mi usedalo srdce (i když ne zas tolik, abych se pustil do psaní), byl její slib, že „to nepoví Živé Duši“. O rok později – pravděpodobně po nehodě, která mě poslala do nemocnice – jedna z mých asistentek, Marsha DiFilippo, dostala dopis od nějakého maníka sedícího v cele smrti buď v Texasu, nebo na Floridě, který chtěl vědět v podstatě totéž: jak to dopadne? (Slíbil, že si to tajemství vezme s sebou do hrobu, z čehož mi naskočila husí kůže.)

Kdybych mohl, dal bych oběma těm lidem to, co chtěli – stručný přehled dalších Rolandových dobrodružství –, bohužel to však nešlo. Neměl jsem tušení, jak to s pistolníkem a jeho přáteli dopadne. Abych to zjistil, musel jsem psát. Kdysi jsem měl jakousi osnovu, ale někde jsem ji vytrousil. (Stejně asi nestála za kozí dech.) Měl jsem jenom několik poznámek („Čassit, čissit, čessit, něco–něco–košík!“, stojí na jednom papíru, který mi leží na stole, zatímco tohle píšu). Nakonec jsem v červenci 2001 začal znovu psát. Tehdy jsem věděl, že už mi není devatenáct, že nemám výjimku z žádných neduhů, jichž je tělo dědicem. Věděl jsem, že mi bude šedesát, možná i sedmdesát. A chtěl jsem dokončit svůj příběh dřív, než ten zlý Policajt přijde naposled. Nijak jsem netoužil, aby mě lidi založili ke Canterburským povídkám a Záhadě Edwina Drooda.

Výsledek – ať už dopadl jakkoli – leží před tebou, věrný čtenáři, ať už při četbě těchto řádků začínáš prvním dílem, nebo se chystáš na pátý. Ať se ti to líbí nebo ne, Rolandův příběh je hotov. Doufám, že se ti bude líbit.

Pokud jde o mě, já si to skvěle užíval.

Stephen King

25. ledna 2003

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Úvod