Kevin C. Powers

The Yellow Birds

(ukážka)

Copyright © 2012 by Kevin Powers

Translation © Adriana Komorníková, 2014

Design & Layout © Peter Gála, 2014

Slovak edition © Artforum, 2014

S finančným príspevkom

Ministerstva kultúry SR

Pre moju manželku

Na okno mi priletel

žltý vták,

sedí si na parapete,

žltý má zobák.

Vlákal som ho dnu

na chlebík a vodičku,

a potom mu rozmlátil

skurvenú hlavičku.

— Tradičná pochodová pieseň Armády Spojených štátov amerických

Nebyť si vedomý nastávajúceho zla a zabudnúť na zlo z minulosti je milosrdný prírodný mechanizmus, pomocou ktorého spracovávame naše nemnohé a nešťastné dni, a naše oslobodené zmysly sa nevracajú k bolestným spomienkam, náš smútok nejatrí ostrie opakovania.

— Sir Thomas Brown

1

September 2004

Al Tafar, Provincia Ninive

Irak

Vojna sa nás pokúšala zabiť na jar. Keď sa ninivské planiny zazelenali trávou a oteplilo sa, hliadkovali sme na nízkych pahorkoch za mestami a mestečkami. Prechádzali sme po nich, s dôverou sme sa brodili vysokou trávou a ako pionieri prešľapávali chodníčky v poraste zbičovanom vetrom. Kým sme spali, vojna si trela svojich tisíc rebier o zem v modlitbe. Keď sme sa prebíjali vyčerpaním vpred, biele oči mala otvorené v tme. Kým sme jedli, vojna sa postila, nasýtená vlastnou biedou. Milovala sa, rodila a mohutnela ohňom.

Neskôr, v lete, sa nás vojna pokúšala zabiť, keď horúčava vytiahla z planín všetku farbu. Slnko sa nám vtlačilo do pokožky a vojna zaháňala obyvateľov do tieňa bielych budov. Všade hádzala biely tieň ako závoj cez naše oči. Každý deň sa nás pokúšala zabiť, ale nevychádzalo jej to. Niežeby nám bolo predurčené bezpečie. Neboli sme osudom predurčení prežiť. Popravde, nebolo nám predurčené nič. Vojna si zoberie všetko, čo môže mať. Bola trpezlivá. Nestarala sa o ciele ani hranice, ani či vás milovali mnohí, alebo nik. Vtedy v lete, keď som spal, ma vojna navštevovala v snoch a prezrádzala mi svoj jediný cieľ: pokračovať, iba pokračovať. A vedel som, že svoje si presadí.

Do septembra vojna zabila tisícky. Ich telá kde-tu lemovali zjazvené široké ulice. Skrývali sa v uličkách, ležali v nadutých kopách na cestách v kopcoch za mestami, tváre spuchnuté a zelené, alergické na život. Vojna robila všetko preto, aby zabila každého: muža, ženu, dieťa. Ale zatiaľ zabila menej než tisícku takých vojakov, ako sme boli my dvaja s Murphom. Začiatkom obdobia, ktoré sa považovalo za jeseň, pre nás tie čísla predsa len niečo znamenali. S Murphom sme sa zhodli. Nechceli sme byť tým tisícim zabitým. Keď zomrieme neskôr, tak zomrieme. Česť byť míľnikom nech však pripadne niekomu inému.

Keď prišiel september, nevšimli sme si v podstate nijakú zmenu. Teraz však viem, že všetko, na čom bude kedy v mojom živote záležať, sa začalo vtedy. Možno trvalo trochu dlhšie, než sa v meste Al Tafar rozvidnelo, svetlo sa znieslo za ploché strechy a kľukaté promenády do tmy. Padalo na budovy v meste, biele a hnedasté, z hlinených tehál, so strechou z vlnitého plechu alebo betónu. Nekonečnú oblohu kde-tu prerušili oblaky. Zo vzdialených úbočí, kde sme celý rok hliadkovali, dul studený vietor. Hnal sa okolo minaretov, ktoré sa dvíhali nad citadelu, prúdil uličkami s trepotavými zelenými markízami von do pustých polí obklopujúcich mesto, až nakoniec narazil na osamotené domy, z ktorých trčali naše pušky. Naša čata sa premiestňovala sem a tam po stanovišti na streche, vo svetle tesne pred svitaním sme sa javili ako sivé šmuhy. Stále bolo neskoré leto, myslím, že nedeľa. Čakali sme.

Štyri dni sme sa plazili po štrku strechy. Šmýkali sme sa na pokrývke mosadzných plášťov, pozostatku po boji v uplynulých dňoch. Skrúcali sme sa do absurdných polôh a krčili sa pod bielymi múrmi nášho stanovišťa. Amfetamíny a strach nám nedovolili spať.

Vyklonil som sa zo strechy a vystúpil na nízky múrik, aby som zbežne preskúmal ten kúsok sveta, za ktorý sme zodpovedali. V puškohľade sa mi medzi sporou zeleňou vlnili územčisté budovy na druhej strane poľa. Z posledných štyroch dní bojov v otvorenom priestore medzi našimi stanovišťami a zvyškom Al Tafaru ostali naokolo porozhadzované telá. Ležali v prachu, roztrhané, rozdrvené a pokrútené, biele tuniky stmavnuté od krvi. Zopár tlelo medzi borievkami a preriedenými chumáčmi trávy, odkiaľ sa šírila zmes prenikavých pachov uhlíka, technického oleja a mŕtvol, ktoré sa pálili v náhle sviežom vzduchu rána.

Otočil som sa, znovu prikrčil pod múr a zapáli si cigaretu, žeravý konček som chránil v skrčenej dlani. Ťahal som dlhé šluky a fúkal dym k vrchu strechy, kde sa rozťahoval, stúpal a mizol. Z cigarety mi visel stále dlhší popol a zdalo sa mi, že trvalo veľmi dlho, kým spadol na zem.

2

December 2003

Základňa Fort Dix, New Jersey

USA

Pani LaDonne Murphyovej, vidieckej poštárke, určite stačilo prečítať si prvé slovo listu, aby vedela, že ho nepísal jej syn. Pravdou je, že až tak veľa listov od neho nedostala, preto som sa domnieval, keď som ho písal, že ho asi nemá veľmi s čím porovnávať. Za prvých sedemnásť rokov svojho života sa od nej v podstate nevzdialil viac než na pár kilometrov. Nanajvýš sedem, podľa toho, kde bol Daniel vtedy, keď dorazila na najvzdialenejšie miesto svojej poštovej trasy, merané vzdušnou čiarou. Desať, ak vezmeme do úvahy hĺbku, o polnoci počas tých troch mesiacov, keď pracoval v bani Shipp Mountain po skončení učňovky v Bluefielde. Potom na jeseň až do Benningu, najďalej, kam sa Daniel od domova dostal, odkiaľ mame určite párkrát aj krátko napísal – pred večierkou položil na papier pár myšlienok o červenej farbe hliny, pôžitku zo spánku pod nekonečnými hviezdami Georgie, a keď čas dovolil, pridal aj uistenia, ktoré chlapci, ako sme boli my s Danielom, napokon vždy musia rodine poslať, aby uistili nielen ich, ale aj seba. Zvyšok života Daniel strávil so mnou. Desať mesiacov plus-mínus, od toho dňa, ako sa pri mne objavil v nástupovom tvare v New Jersey, keď nám sneh siahal tak vysoko nad vojenské čižmy, že naše vľavo bok a vpravo bok len šelestilo v snehu. Desať mesiacov plus-mínus od toho dňa až po deň, keď zomrel. Možno sa to zdá krátko, ale odvtedy akoby sa všetko, čím žijem, krútilo len okolo tých čias – visia teraz nado mnou ako výčitka, ktorá sa nikdy nerozptýli.

Kedysi som si myslel, že predtým než zomriete, musíte zostarnúť. Stále mám pocit, že niečo pravdy na tom bude, pretože Daniel Murphy zostarol za tých desať mesiacov, čo som ho poznal. A asi to bola túžba po niečom, čo by malo zmysel, ktorá ma priviedla k nápadu zobrať pero a napísať list matke mŕtveho chlapca, a napísať ho v jeho mene, lebo som ho poznal dosť dlho na to, aby som vedel, že by svoju matku neoslovil „Mami“. Vedel som ozaj veľa. Vedel som, že v horách, odkiaľ Daniel bol, napadne sneh už dosť skoro v druhej polovici roka, v novembri určite, a niekedy dokonca už v októbri. A neskôr som sa dozvedel, že pani Murphyová si ten list čítala, keď práve padal sneh. Že si ho položila na vedľajšie sedadlo, kým sa hnala v starom Jeepe s pravostranným riadením hore-dole serpentínami po každodennej trase a bielou kalamitou po noci nepretržitého sneženia hĺbila bezchybné cestičky. A že keď schádzala po dlhej štrkovej ceste k ich domčeku pri jablkovom sade, ktorý teraz spal zimným spánkom a ktorý Daniel tak často spomínal, ukradomky sa dívala na adresu odosielateľa. Tie kradmé pohľady musela vrhať s pochybnosťami netypickými pre takú skúsenú vidiecku poštárku, akou bola Danielova mama, pretože zakaždým si predstavovala niečo iné, čo by sa tam malo písať. Keď kolesá starého Jeepu konečne zastali a celá hromada plechu z roku 1984 sa ešte kúsok zošuchla po snehu, LaDonna Murphyová uchopila list obomi rukami a chvíľku bola veľmi šťastná.

Keby ste sa ma svojho času spýtali, či si myslím, že sneh niečo znamená, odvetil by som – áno. Asi som pripisoval význam faktu, že sneh bol aj v deň, keď Murph vstúpil do života mne, ako aj vtedy, keď som sa ja vnútil do života, ktorý odňali jemu. Možno som tomu neveril, ale určite by som tomu chcel veriť. Je príjemné vnímať sneh ako niečo jedinečné. Aj sa to o ňom hovorí. Ani dve z tých miliónov miliónov padajúcich vločiek nemôžu byť rovnaké, naveky vekov, amen. Občas sa zadívam z okna mojej chatky a pozorujem snehové vločky, padajú ako perie zastrelenej holubice, pomaličky sa znášajúc k zemi. Všetky mi pripadajú rovnaké.

Viem, že bolo hrozné napísať ten list. Neviem však, ako to zapadá medzi všetky ostatné hrozné veci, na ktoré myslím. V určitom okamihu som prestal veriť v zmysel. Poriadok vznikal náhodou pri pozorovaní. Napokon som prijal, že v živote sú veci, ktoré sa neustále opakujú, a ak sa to isté prihodí v dva rôzne dni, ešte to neznamená, že je to poondený zázrak. Naisto viem jedine to, že nech budem žiť akokoľvek dlho a nech za ten čas budem robiť čokoľvek, misky váh nebudú nikdy v rovnováhe. Nech je akokoľvek, Murph bude mať stále osemnásť a vždy bude mŕtvy. A ja budem žiť so sľubom, ktorý som nemohol dodržať.

Nikdy som nemal v úmysle sľúbiť, čo som sľúbil. V ten deň sa však niečo udialo, keď sa Murph otočil, prešiel cez rozostúpený nástupový tvar, zaradil sa v družstve vedľa mňa a dvihol zrak. Usmial sa. A slnko sa odrážalo od malých závejov snehu a Murph pred ním trochu prižmúril oči, boli modré. Teraz, s odstupom toľkých rokov, si ho predstavujem, ako sa v pohove s rukami skríženými za chrbtom chystá niečo povedať a zdá sa mi, že nech by vtedy povedal čokoľvek, v mojich spomienkach to budú asi najdôležitejšie slová, ktoré si kedy vypočujem. Vtedy sa mi však, pravdu povediac, nezdal výnimočný. Povedal iba: „Ahoj.“ Siahal mi len po plece, takže keď seržant Sterling, ktorého práve pridelili ako veliteľa nášmu tímu, začul Murphov tlmený šepot, nevidel ho. Namiesto neho videl mňa. Zlostne na mňa zagánil, zaťal zuby a vyštekol: „Daj si pohov s tým posratým brblaním, Bartle.“ Viac sa o tom nedá povedať. Niečo sa udialo. Stretol som Murpha. Nástupový tvar sa rozpadol. V tieni kasární bolo chladno.

„Bartle. Murphy. Pohnite blbou riťou a poďte sem,“ zvolal seržant Sterling.

Sterlinga pridelili k našej rote, keď nám prišli rozkazy na nasadenie. Už predtým bol v Iraku, pri prvom útoku zo severného Kuvajtu, a dostal vyznamenanie, takže aj vyššie šarže na neho hľadeli s obdivom. Rešpekt však vyvolával nielen tým, že tam už bol. Bol drsný, ale férový, a v jeho obratnosti bola akási evolučná krása. Zdalo sa, že Sterling na rozdiel od ostatných seržantov a dôstojníkov išiel vždy naplno. Všimol som si, ako sa mu pri poľných cvičeniach celá horná polovica tela hýbe v súlade s puškou, keď sa otáča na pozadí snehu a konárov stromov, keď ho nohy odhodlane nesú vpred, kým sa nezastaví na nejakom rúbanisku, kde si kľakne. Všimol som si, ako si pomaly skladá helmu a odhalí nakrátko pristrihnuté blond vlasy, ako modré oči zbežne preletia krovie okolo čistiny. A bude počúvať a ja sa budem dívať a celá čata budeme čakať, kedy sa k niečomu odhodlá. Budeme mu veriť, keď nám kývne a povie, aby sme postupovali ďalej. Bolo ľahké nasledovať ho, nech išiel kamkoľvek.

S Murphom sme sa teda presunuli k Sterlingovi a postavili do pohovu. „Dobre, človeče,“ povedal, „strč sa len pekne do Bartlovho zadného vrecka a ostaň tam. Rozumieš?“

Murph sa namiesto odpovede zadíval na mňa. Snažil som sa tváriť tak, aby som mu jasne tlmočil, že s odpoveďou nesmie otáľať a musí ju smerovať priamo na seržanta Sterlinga. Murph však nič nepovedal a dostal od Sterlinga také zaucho, že mu čiapka zletela na zem, kde malé snehové záveje skicovali decembrový vietor.

„Rozumiem, seržant,“ povedal som. Murpha som začal ťahať k plátenej strieške kasárenských dverí, kde fajčil hlúčik chlapov z druhej čaty. Sterling za nami zakričal: „Počúvajte, veď sa vážne chováte ako kokoti. Ale vám to, ľudkovia, proste nedochádza.“

Otočili sme sa a pozreli sa naňho, až keď sme dorazili k dverám. Mal ruky vbok, tvár vyvrátená k oblohe. Oči mal zavreté. Stmievalo sa, ale ďalej tam stál. Čakal – akoby na posledný tieň, s ktorým padne večer.

Keď sme potom s Murphom vyšli hore do našej osemposteľovej izby na treťom poschodí kasární práporu, zatvoril som dvere. Všetci ostatní sa v ten voľný večer motali po základni. Boli sme sami. „Máš svoju posteľ a skrinku?“ spýtal som sa.

„Áno,“ odvetil. „Na konci chodby.“

„Dones si svoje haraburdy a zober si posteľ pri mne.“

Vyšuchtal sa z izby. Čakal som naňho a pritom som rozmýšľal, čo mu poviem. Bol som v armáde už pár rokov. Mal som sa tam viac-menej dobre, mohol som sa zašiť. Nevystrkoval som hlavu a robil to, čo mi kázali. Nik odo mňa veľa neočakával a ja som zasa na oplátku takmer nič nežiadal. Dovtedy som sa veľmi nezaoberal tým, že vlastne idem do vojny, ale teraz sa to už skutočne dialo, a aj tak som to stále necíti tak naliehavo, ako by si nastávajúce udalosti môjho života zaslúžili. Spomínam si, že som v podstate cítil úľavu, zatiaľ čo všetci ostatní boli celí bez seba od strachu. Začal som si uvedomovať, že na mne už viac nebudú nijaké rozhodnutia. Pôsobilo to oslobodzujúco, ale už vtedy ma to sčasti aj zožieralo. Konečne som sa musel naučiť, že sloboda nie je to isté ako absencia zodpovednosti.

Murph sa vrátil do izby, pri chôdzi sa pod váhou výstroja kolísal ako kačica. V niečom sa veľmi podobal na Sterlinga, tými blond vlasmi a modrými očami. No akoby bol Murph len všedná verzia. Sterling bol na rozdiel od Murpha vysoký, svalnatý a v kondícii. Nie že by bol Murph tučný, len pri takomto porovnávaní pôsobil takmer nehorázne nízko a zavalito. Nuž a Sterlingova brada vyzerala ako príklad z učebnice geometrie, zatiaľ čo Murphove črty boli málilinko krivé. No a Murphyho ústa sa vedeli prirodzene roztiahnuť do úsmevu, ale Sterlingove nie. Možno som si všimol len skutočnosť, ktorá platí všade na svete: niektorí ľudia sú mimoriadni, a niektorí nie. Sterling bol mimoriadny, hoci občas som videl, že ho dôsledky tejto skutočnosti rozčuľujú. Keď prišiel k nám do roty, kapitán ho uviedol slovami: „Seržant Sterling sa raz dostane na zasrané náborové plagáty, chlapi. To mi verte.“ Po rozchode tvaru som prechádzal popri nich a začul som Sterlinga, ako hovorí: „Nikdy by som nikoho nepresviedčal, aby spravil niečo také. Nikdy.“ A keď odchádzal preč, všimol som si, že na uniforme nemá ani jediné z vyznamenaní, o ktorých kapitán rapotal s takou zle utajovanou závisťou. Ale vojna potrebuje aj obyčajných chlapcov.

Keď sme uložili Murphovu výstroj do skrinky, sadol som si na spodnú pričňu a Murph si sadol oproti mne na ďalšiu. Izbu osvetľoval ligot svetelných panelov nad nami. Nezaclonené okná hľadeli do noci na sneh, na kruhy svetla pouličných lámp a červené tehly okolitých kasárenských barakov.

„Odkiaľ si?“ spýtal som sa.

„Z juhozápadnej Virginie,“ odvetil. „A ty?“

„Z malej zaprdenej diery pri Richmonde.“

Vyzeral, že ho moja odpoveď sklamala. „Do pekla,“ odvetil, „nevedel som, že si z Virginie.“

Z nejakého dôvodu ma to naštvalo. „Mhm,“ odvetil som úzkoprso, „sme prakticky rodina.“ Ihneď som však oľutoval, že som to povedal. Ale nechcel som niesť zaňho zodpovednosť. Nechcel som ju niesť ani za seba, ale za to on nemohol. Začal som si rozkladať výstroj. „Čo robíš v tom zapadákove, Murph?“ Vzal som drôtenú kefu na kovové komponenty vybavenia, gombičky a háčiky na remene, ktoré boli matné a zoxidované z ležania v snehu počas príprav na boj v púšti, a všetky som vyleštil. Keď sa Murph pustil do rozprávania, preblesklo mi mysľou, že čokoľvek možno dohnať do absurdnosti, stačí len, ak to dosť ľudí berie príliš vážne. Keď som sa znovu naňho pozrel, údaje o sebe práve vyratúval na prstoch drobnej pravej ruky. Stíchol skôr, než sa dostal k prstenníku. „No, myslím, že to je všetko. Nie je toho veľa.“

Vôbec som ho nepočúval. Videl som, že mu je trápne. Zvesil trochu hlavu, schmatol svoju výstroj zo skrinky a začal robiť to, čo ja. Nejakú chvíľu sme boli obaja zabratí do seba. V izbe sa rozhostilo šušťanie kovových kief, ktoré drhli zelený nylon a malé kúsky kovu. Chápal som to. Byť z miesta, kde stačí pár faktov, ktoré vás definujú, kde pár zvykov môže naplniť život, za to sa človek vlastne hanbí. Žili sme bezvýznamný život, naplnený túžbou po niečom podstatnejšom, ako sú špinavé cesty a malé sny. Tak sme prišli sem, kde sa životom nebolo treba príliš zaoberať a kým máme byť, nám hovorili iní. Keď sme boli s prácou hotoví, išli sme spať, pokojní a bez výčitiek.

Dni plynuli. Blížil sa dátum nášho presunu, ktorý velitelia stále držali v tajnosti. Ale cítili sme, ako sa už hrozivo blíži. Vojna vstúpila do našich životov. Boli sme ženísi pred sobášom. Cvičili sme v zasneženom teréne. Ráno sme odchádzali z kasární do tried, kde nám prednášali o sociálnej štruktúre a demografii nemenovaných miest, o ktoré budeme bojovať. Z triedy sme odchádzali večer, až keď sa slnko akoby náhodou niekam zatúlalo, niekam na západ za ostnatý plot základne.

Počas posledného týždňa v New Jersey nás prišiel pozrieť do izby Sterling. Balili sme všetko, o čom sme vedeli, že to nebudeme potrebovať. Velitelia nám povedali, že čoskoro dostaneme vychádzku a budú nás môcť navštíviť príbuzní, poslednýkrát pred presunom jednotky. Pred nami bol už len záverečný deň na strelnici, zavedený do praxe na podnet seržanta Sterlinga, keď návrh prešiel v armádnej hierarchii. Keď Sterling prekročil prah našich dverí, posunkom nás zastavil v dosť lenivom pokuse postaviť sa.

„Sadnite si, chlapci,“ povedal. S Murphom sme sa posadili na moju pričňu, Sterling si sadol na pričňu naproti a pritom si trel sluchy.

„Koľko máte vy dvaja rokov?“

„Osemnásť,“ rýchlo odvetil Murph. „Minulý týždeň som mal narodeniny,“ povedal s úsmevom.

Bol som prekvapený, že mi to nepovedal, a trochu prekvapený, aký bol mladý. Mal som vtedy dvadsaťjeden a osemnásť sa mi odrazu zdalo tak málo, keď som to číslo počul vyslovené nahlas. Pozrel som sa na Murpha, ktorý sedel vedľa mňa na prični. Mal na brade pupák, ale inak mal hladkú pokožku. Došlo mi, že sa ešte vôbec neholí. Pod stropnými svetlami mu jemné chĺpky na lícnych kostiach pri ušiach svietili nabielo. Počul som sa, ako hovorím: „Dvadsaťjeden.“ A keď si teraz na to spomínam, cítim, aký som bol mladý. Cítim si telo, ktoré ešte nevedelo, čo je strach. Keď si siahnem na líce, na okamih sa rozpamätám, že najprv neporušenú pokožku pod okom som mal roztrhnutú, a potom sa zahojila ako nejaká miniatúrna vádí. „Dvadsaťjeden,“ povedal som a bol som taký plný času, ako len telo dovoľovalo. Ale teraz, keď sa už dosť starý, takmer tridsaťročný, dívam späť, vidím, čo som vtedy naozaj bol. Ešte som nebol muž. Ešte som vôbec nebol muž. Život v mojom tele len začínal špľachotať, akoby na dne skoro prázdnej misky.

A tak sme zmätene hľadeli na Sterlinga, ktorý povedal: „No do riti,“ no mne bolo jasné, že keby nám prezradil svoj vek, nebolo by to oveľa viac, ako sme mali my. „Dobre, pozrite,“ povedal, „patríte ku mne, chlapci.“

„Rozumieme, seržant,“ povedali sme.

„Zhora nám práve oznámili oblasť operácie. Bude to strašné. Musíte mi, chlapci, sľúbiť, že budete robiť, čo vám poviem.“

„Okej. Jasná vec, seržant.“

„Netrepte mi tu somariny, vojaci. Tento raz nijaká ‚jasná vec‘. Povedzte, že spravíte, čo vám poviem. Každý. Jeden. Raz. Do riti.“ Bubnoval tie slová päsťou do dlane ľavej ruky.

„Spravíme, čo poviete. Sľubujeme,“ povedal som.

Zhlboka sa nadýchol a usmial sa. Trochu zvesil plecia.

„Takže, kde to je, seržant?“ spýtal sa Murph.

„Al Tafar. Hore na severe, blízko Sýrie. Niečo ako cvičný terén hadžiov. Občas je tam, kurva, riadne horúco. Ešte som vám to nemal povedať, ale potrebujem, aby ste niečo pochopili.“ Sedel zhrbený pod pričňou nad ním. Preto sa musel trochu predkláňať smerom k nám ponad bielu uličku vyleštených dlaždíc podlahy.

S Murphom sme sa pozreli na seba a čakali, čo nám ešte povie.

„Bude sa tam zomierať,“ vyhlásil bez okolkov. „Taká je štatistika.“ Potom vstal a odišiel z izby.

Spal som síce, ale s prestávkami. Tu a tam som sa budil a díval sa von oknom, pozoroval som, ako sa na okenných sklách zbierala inovať. Raz na mňa zavolal Murph, nadránom pred svitaním, a spýtal sa ma, či si myslím, že budeme v poriadku. Díval som sa do okna, hoci noc ho už úplne pokryla tenkými vrstvičkami ľadu. Cez tú matnosť prenikala bledo oranžová žiara pouličnej lampy. V izbe bolo chladno a čerstvo, hrubú vlnenú deku som si popriťahoval tesne k telu. „Jasné, Murph. Budeme okej,“ povedal som. Ale neveril som tomu.

Ráno, ešte pred svitaním, sme preliezli cez bočnice dva a poltonových nákladiakov našej roty a presunuli sa na strelnicu. Sneh sa cez noc zmenil na dážď a kapucne sme si pretiahli cez helmy tak nízko, ako to len šlo. Studený dážď bubnoval. Kvapky sa nám kĺzali dolu chrbtom po blúzach a kabátoch a akoby každá z nich mala už-už zamrznúť. Všetci sme boli ticho.

Keď sme dorazili na strelnicu, v šedivom snehu sme sa postavili do kruhu pri bezpečnostnej inštruktáži. Bol som unavený a nevedel som sa sústrediť. Hlasy tímu strelnice jačali cez hmlu ako necvičený zbor. Díval som sa, ako dážď padá na mŕtve listy a mihoce sa v takmer holých konároch. Riedkym zimným vzduchom sa z polorozpadnutého muničného skladu niesol zvuk nabíjania zásobníkov, ktoré pripravovala služba na strelnici. Biela maľovka sa na bočných stenách budovy olupovala, čo mi pripomenulo dedinský kostol, okolo ktorého som ako chlapec chodieval do školy. Čudný, mechanický zvuk šíriaci sa zo skladu mi tak hučal v ušiach, že som nakoniec nepočul už ani slovo z toho, čo hovorili bezpečnostní technici. Sterling a Murph už stáli v rade na palebnú čiaru. Sterling sa do mňa zabodol pohľadom, potom oblapil pušku zhybom lakťa a ukázal na hodinky. „Čakáme na teba, vojak,“ povedal.

Na streleckom výcviku si Sterling dal záležať. S Murphom sme obaja dosiahli najvyššie skóre, aké sme kedy mali. Sterling bol s nami spokojný a vyzeral, že má dobrú náladu. „Bársaký výsledok horší ako štyridsať zo štyridsiatich je chyba operátora,“ povedal. Premiestnili sme sa na kopček, ktorý sa zvažoval od palebnej čiary. Keď sa naň Sterling zložil, nedbajúc na sneh, uvoľnili sme sa a sadli si mu k nohám. „Myslím, že obaja budete v poriadku.“ Chvíľu sme mlčali. Stačilo nám tešiť sa z jeho uznania. Slnko bolo stále vysoko nad valom na konci strelnice, keď sa Murph ozval.

„Aké je to tam, seržant?“ spýtal sa nesmelo. Sedel v snehu s prekríženými nohami, puška v lone, akoby kolísal bábiku.

Sterling sa zasmial. „Bože, čo je to za drbnutú otázku?!“ Začal zbierať kamene a hádzať ich do mojej naruby obrátenej nepriestrelnej vesty.

Murph od neho odvrátil zrak.

Sterling prísne spustil. „Nebudú sa vystrkovať a čakať, kedy ich zastrelíte. Pamätajte vždy na to, čo je najdôležitejšie, a spravte to, čo treba spraviť. Spočiatku je to ťažké, ale je to vlastne jednoduché. Zvládne to každý. Treba zaujať pevnú pozíciu, dobre zamieriť, mať pod kontrolou dýchanie a stlačiť. Pre niektorých je to ťažké potom. Ale vtedy, keď to treba spraviť, s tým väčšina nemá problém.“

„Ťažko si to predstaviť,“ povedal som. „Myslíte, že budeme tí prví alebo tí druhí?“

Bol ticho. „Len si to radšej, kurva, predstavte.“ Znovu sa začal pochechtávať. „Musíte prosto načrieť poriadne hlboko. Objaviť tú hnusnú nevraživú stránku povahy.“

Počúval som praskot pušiek na palebnej čiare. Videl som, ako sa dvihli konáre a striasli sneh, keď sa vtáky vyplašené streľbou dali na útek. Slnko na oblohe bolo malé a žiarivé. Dážď sa zmenil na hlasné mrholenie.

„Ako sa to dá?“ spýtal som sa.

Sterling predstieral znechutenie, ale uvedomoval som si, že náš solídny výkon na strelnici bol istým prísľubom. „Nebojte sa. Budem pomáhať.“ Zdalo sa, že odrazu ovládol príval slov a začal sa správať spôsobnejšie. Moja vesta bola plná kameňov.

„Do riti,“ povedal Murph.

„Musíme to len cvičiť. Cvičiť, cvičiť, cvičiť,“ povedal Sterling. Ľahol si na zem a nohy si vyložil na moju prevrátenú helmu.

Murph začal niečo hovoriť, ale položil som mu ruku na plece. „Áno, pochopili sme, seržant,“ povedal som.

Sterling sa postavil a narovnal. Uniformu mal na chrbte celú mokrú, ale nezdalo sa, že mu to prekáža. „Oni s tým prišli,“ povedal. „Nezabúdajte na to. Vždy to chcú len oni. Oni by sa mali zabíjať, nie nás.“

Nebol som si istý, kto sú „oni“.

Murph sa díval do zeme. „Takže… takže, čo budeme robiť?“

„Nebojte sa tak veľmi, dámy. Vy dvaja sa len držte vzadu. Všetko bude v pohode.

„Vzadu?“

„Áno,“ odvetil. „Poondenú robotu nechajte na mňa.“

Rachot pušiek utíchol. Poslednú úlohu sme mali za sebou. Znovu sme vyliezli na nákladiaky a tešili sme sa na vychádzku a chvíle s rodinou. Uvažoval som o tom, čo povedal Sterling. Mal som isté pochybnosti, či nie je cvok, ale veril som, že je statočný. A teraz už viem, kam až tá Sterlingova statočnosť siahala. Bola veľmi špecifická, ale nefalšovaná a číra. Išlo o akúsi živelnú obetavosť, nezaťaženú ideológiou ani logikou. Postavil by sa na šibenicu namiesto niekoho iného hoci len preto, že slučka je podľa neho primeraná skôr pre jeho hrdlo.

A potom sme oslavovali. V telocvični základne s transparentmi a rozkladacími stolmi. Príbuzní sa dívali, ako stojíme v nástupovom tvare, zatiaľ čo veliteľ práporu s úprimným zápalom rečnil o službe a vojenský kňaz s vtipom rozoberal vážne príbehy o našom pánovi a spasiteľovi Ježišovi Kristovi. A mali sme hamburgery a hranolky a boli sme šťastní.

Priniesol som si tanier k mame a sadol si oproti nej, kúsok od davu matiek, ktoré viseli synom okolo pliec, a otcov, ktorí sa s rukami vbok vždy v správnej chvíli usmiali. Mama plakala. Nezvykla nosiť make-up, ale v ten deň jej stekal do očných jamiek. Líčidlo mala rozmazané aj na chrbte dlane, ktorou si utierala slzy, keď sedela v našom prastarom zlatom Chrysleri na parkovisku kasární.

„Vravela som ti, aby si to nerobil, John,“ povedala.

Pevne som zaťal sánku. Vtedy som bol stále dosť mladý na to, aby som úplne vyrástol z rebelantského pozérstva. Cvičil som sa v ňom od dvanástich, až kým som neodišiel z domu, keď som mal už plné zuby tej ničoty a zavolal si taxík – jediný, ktorý kedy ozdobil dlhú štrkovú cestu k nášmu domu. „Už sa stalo, mami.“

Mlčala a zhlboka sa nadýchla. „Dobre. Viem,“ povedala. „Prepáč. Užime si túto chvíľu.“ Usmiala sa a pohladila ma po chrbtoch rúk, ktoré som mal položené na stole, a trošku jej zvlhli oči.

A naozaj sme si to užili. Uľavilo sa mi. Keď som sedel bez energie tú noc pred dňom na strelnici, premietal som si, aké sú vlastne moje šance. Najprv ma premkol pocit istoty, že zomriem, potom zasa, že prežijem, potom, že ma zrania, až som si napokon nebol istý ničím. To bolo všetko, na čo som sa zmohol v snahe nebehať hore-dolu po studených dlaždiciach a nepátrať pohľadom z okna po nejakom znamení v snehu či svetle lampy. Naďalej som si nebol istý ničím. Ale už som sa nebál, že zomriem a moja matka bude pochovávať syna, o ktorom si myslí, že sa hneval. Že odhrnie zástavu a uvidí, ako ma spúšťajú do hnedej virginskej zeme. Že pri salvách z pušiek vystrelených v rýchlom slede do vzduchu bude celý čas rozmýšľať, či neznejú ako dvere, ktoré som zabuchol, keď som mal osemnásť, ona bola v záhrade za domom a trhala z plota zemolez.

Vyšiel som von zapáliť si a odprevadiť mamu. Keď som jej vtláčal bozk na líce, prekvapila ma sila mojich pier. „Musíš s tým prestať,“ povedala.

„Viem, mami. Prestanem.“ Ohorok cigarety som zatlačil čižmou. Objala ma a zacítil som vôňu jej vlasov, jej parfum, celý môj život doma. „Napíšem hneď, ako budem môcť, dobre?“

Pomaly odo mňa odstúpila, dvihla ruku, aby mi zakývala, otočila sa a pobrala sa k autu. Pamätám si, ako som pozoroval zadné svetlá, vynorili sa z parkoviska a potom som sledoval, ako sa zmenšujú, ako prechádzajú okolo cvičiska a znova sa stáčajú smerom k strážnej búde pri východe zo základne, kde sa stratili. Zapálil som si ďalšiu cigaretu.

Väčšina príbuzných bola už vtedy preč. Väčšina, ale nie Murphova matka a pár ďalších, ktorých som nepoznal. Videl som, ako ju Murph vodí za ruku po telocvični a zbežne si prezerajú hlúčiky ľudí, ktorí tu ešte ostali, jeden po druhom. Neuvedomil som si, že ma hľadajú, kým sa Murph neotočil smerom ku mne a nevšimol som si, ako čosi nečujne vraví mame. Vstal som zo stoličky a čakal, kým prejdú cez namaľované čiary basketbalového ihriska, ktoré sa využívalo na slávnostné podujatia.

Pani LaDonna Murphyová ma pevne objala, keď som sa s ňou zoznámil. Bola drobná a pôsobila krehko a strhane, ale bola mladšia ako moja mama. Široko sa usmiala, keď sa na mňa pozrela, rukami ma pritom stále objímala okolo pása, oči upierala dohora na mňa a odhalila zuby trochu zhnednuté dymom. Mala vyblednuté blond vlasy stiahnuté do drdola, džínsy a modrú pracovnú košeľu na gombíky.

„Posledných päť minút,“ zakričal poddôstojník.

Pustila ma zo svojho objatia a nadšene povedala: „Som na vás, chlapci, taká hrdá. Daniel mi o tebe veľa rozprával. Mám pocit, akoby som ťa už poznala.“

„Áno, pani Murphyová. Aj ja.“

„Takže ste sa stali dobrými priateľmi?“

Pozrel som sa na Murpha, ktorý kajúcne pokrčil plecami. „Áno,“ odvetil som. „Bývame spolu a tak ďalej.“

„Nuž, chcem, aby si vedel, že ak budeš niečo potrebovať, postarám sa o teba. Budete dostávať viac potravinových balíčkov ako bárskto iný.“

„To je od vás naozaj milé, pani Murphyová.“

Sterling zavolal Murpha, aby pomohol ďalšiemu vojakovi pozametať červené, biele a modré konfety rozsypané okolo trojbodovej čiary ihriska.

„A ty budeš naňho dávať pozor, je tak, nemám pravdu?“ spýtala sa.

„Hm, áno, pani Murphyová.“

„A Daniel si ako počína?“

„Veľmi dobre.“ Ako som to mal dopekla vedieť, pani Murphyová? Toto som mal na jazyku. Sotva som toho chlapca poznal. Prestaňte. Prestaňte mi klásť otázky. Nechcem niesť zodpovednosť. Toto je mimo mňa.

„John, sľúb mi, že sa budeš oňho starať.“

„Samozrejme.“ No to určite, myslel som si. Teraz mi povieš niečo povzbudivé a pôjdem spať.

„Nič sa mu nestane, mám pravdu? Sľúb mi, že mi ho privedieš domov.“

„Sľubujem,“ povedal som. „Sľubujem, že vám ho privediem domov.“

Sterling ma zastihol neskôr, pri návrate z telocvične do kasární. Sedel na prednom schodisku, tak som sa pri ňom zastavil a zapálil si cigaretu. „Dnes večer je vonku celkom pekne, čo, seržant?“

Postavil sa a začal chodiť hore-dolu. „Začul som, ako sa rozprávaš s matkou vojaka Murphyho.“

„Ach áno. Áno.“

„To si nemal robiť, vojak.“

„Čo?“

Zastal a dal si ruky vbok. „Ale no tak! Dávaš sľuby? Fakt? Teraz, kurva, dávaš nejaké sľuby?“

Naštval som sa. „Len som chcel, aby sa lepšie cítila, seržant,“ povedal som. „Je tam toho.“

Bleskovo ma zrazil na zem a dva razy ma udrel do tváre, raz pod oko a raz rovno do úst. Cítil som, ako mi jeho hánky prehli pery pod zubami. Cítil som, ako sa mi predné zuby zarezali do vrchnej pery a do úst mi steká horúca krv s kovovou pachuťou. Pery mi okamžite opuchli. Krv z líca, rozťatého prsteňom, ktorý nosil Sterling na pravej ruke, sa zbiehala do pramienkov a stekala mi po tvári do kútika oka a na sneh. Sterling stál obkročmo nado mnou a len sa na mňa díval. V chladnom vzduchu si otriasol trnúcu ruku. „Nahlás ma, ak chceš. Je mi to, kurva, už úplne jedno.“

Ležal som v snehu ešte hodnú chvíľu a spoznával súhvezdia, ktoré žiarili dosť jasne na to, aby ich nezaclonilo umelé svetlo rinúce sa z okien kasární a neďalekej cesty lemovanej pouličnými lampami. Videl som Orion aj Veľkého psa. Keď svetlá v kasárňach zhasli, videl som aj ďalšie hviezdy, zoskupené ako pred miliónmi rokov, či ešte dávnejšie. Rozmýšľal som, ako asi vyzerajú dnes. Napokon som sa postavil a vyvliekol hore schodmi do izby. Murph sa posadil, ale svetlá ostali zhasnuté. Vyzliekol som si uniformu, hodil ju do svojej skrinky a potom som vkĺzol pod prikrývku.

„Dnes večer bolo fajn,“ ozval sa Murph. Nič som na to nepovedal. Počul som, ako sa otočil na posteli. „Si v poriadku?“

„Mhm, je mi dobre.“ Pozrel som sa z okna ponad vrcholky stále zelených stromov, ktoré stáli medzi barakmi usporiadané do radov. Vedel som, že prinajmenšom niektoré z tých hviezd, ktoré som videl, už neexistujú, prepadli sa do ničoty. Mal som pocit, že to, čo vidím, je klam. Ale bolo mi to jedno. Veď všetci na svete sa nevyhnutne stávame klamármi.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

1 – September 2004

2 – December 2003