Franck Thilliez

Le Syndrome [E]

(ukážka)

Copyright © Franck Thilliez, 2010

Translation © Aňa Ostrihoňová, 2013

Design & Layout © Peter Gála, 2013

Slovak edition © Artforum, 2013

M O J E J   R O D I N E

( 1 ) Prísť ako prvý.

Hneď, ako si prečítal inzerát, nasadol Ludovic Sénéchal na úsvite do auta a v rekordnom čase prešiel dvesto kilometrov, ktoré delili predmestie v Lille od Liège.

„Na predaj: zbierka starých filmov: 16 mm, 35 mm, nemých a zvukových. Všetky žánre, krátke, dlhometrážne, natočené od roku 1930 a neskôr. Viac ako 800 kotúčov, vrátane 500 špionážnych trilerov. Cena dohodou na mieste…“

Takýto inzerát bol na verejnej internetovej stránke viac než zriedkavý. Obyčajne majitelia podobných zbierok chodili po burzách alebo ich predávali v dražbách na eBayi. Tento inzerát pôsobil, akoby ponúkal starú chladničku. Bolo to dobré znamenie.

V centre belgického mesta sa Ludovicovi podarilo zaparkovať. Skontroloval číslo domu a potom sa predstavil jeho obyvateľovi – Lucovi Szpilmanovi. Mal asi dvadsaťpäť rokov, na nohách Converse All-Stars, surferské slnečné okuliare, tričko Chicago Bulls a na tele niekoľko piercingov.

„Aha, vy ste prišli kvôli filmom. Poďte so mnou, sú v podkroví.“

„Som prvý?“

„Mali by prísť aj iní. Už mi pár ľudí zavolalo. Nemyslel som si, že to pôjde tak rýchlo.“

Ludovic ho nasledoval. Dom bol typicky flámskym obydlím: vlažné farby a tmavé tehly. Do všetkých izieb sa vchádzalo zo schodiska, ktoré bolo zvrchu osvetlené.

„Môžem sa opýtať, prečo sa chcete týchto starých filmov zbaviť?“

Ludovic starostlivo volil slová. Zbaviť sa, staré… Dohadovanie o cene sa už začalo.

„Môj otec včera umrel. Nikdy nikomu nepovedal, čo s nimi treba spraviť.“

Ludovic neveril vlastným ušiam: patriarchu ešte ani nepochovali a už sa nabaľovali na jeho majetku. Navyše, jeho ignorantský syn nevidel zmysel v opatrovaní dlhometrážnych filmov, z ktorých každý vážil dvadsaťpäť kíl, keď teraz uloží tisíckrát viac minút filmu na tisíckrát menšom priestore. Úbohá generácia predaná pod cenu…

Schodisko bolo také strmé, že si koledovali o zlomený väz. Keď prešli do podkrovia, Szpilman zažal slabú žiarovku. Ludovic sa usmial a jeho zberateľské srdce poskočilo od radosti. Ležali tam, úplne chránené pred prirodzeným svetlom… Škatule všetkých farieb poukladané na kôpkach po dvadsať. Vzduch, ktorý sa v tomto sklade vôbec nehýbal, voňal celuloidom. K najvyšším policiam sa dalo dostať po rebríku na kolieskach. Ludovic pristúpil bližšie. Na jednej strane boli 35 mm filmy, veľmi veľká zbierka, a na druhej 16 mm filmy, ktoré ho zaujímali osobitne. Okrúhle škatule boli označené a dokonalo zoradené. Klasika nemej éry, celovečerné filmy zlatého obdobia francúzskej kinematografie a najmä špionážne trilery, ktoré zaberali viac ako polovicu priestoru. Ludovic jeden z nich vybral. Predseda od Johna Lee Thompsona o CIA a komunistickej Číne. Nedotknutá kompletná kópia chránená pred vlhkosťou a svetlom ako fľaša archívneho vína. V škatuliach boli dokonca aj prúžky kontrolujúce pH a kyslosť prostredia. Ludovic sa musel premáhať, aby skryl svoje nadšenie. Len tento jediný poklad by mal na trhu hodnotu päťsto eur.

„Predpokladám, že váš otec bol fanúšikom špionážnych filmov.“

„To teda áno, a to ste nevideli jeho knižnicu. Knihy o konšpiračných teóriách môžete počítať na metre. Zaváňa to až posadnutosťou.“

„Za koľko ich predávate?“

„Popozeral som sa po cenách na internete. Viac-menej je to tak stovka za kotúč. Hlavne sa toho chcem zbaviť čo najskôr, pretože potrebujem túto miestnosť. Takže na cene sa môžeme dohodnúť.“

„Dúfam.“

Ludovic pokračoval v skúmaní zbierky.

„Váš otec musel mať súkromné kino.“

„Áno, plánujeme ho prestavať. Vyhodíme starú techniku a nainštalujeme novú. LCD obrazovku a najnovšie domáce kino. Tu si chcem spraviť skúšobňu pre kapelu.“

Ludovic, znechutený toľkou neúctou, sa otočil doprava, narovnal niekoľko škatúľ a ponoril sa do arómy celuloidu. Objavil celovečerné filmy s Haroldom Lloydom, Busterom Keatonom, ďalej klasiku ako Hamlet či Kapitán Fracasse. Chcel ich všetky, ale mzda štátneho zamestnanca v sociálnej poisťovni, ako aj rôzne pravidelné mesačné výdavky a predplatné – internetová zoznamka, pripojenie, káblová televízia, satelit – ho dosť limitovali. Takže si musel vybrať.

Prešiel k rebríku. Luc Szpilman ho varoval:

„Dávajte si pozor. Odtiaľ môj otec spadol a rozbil si hlavu. Tak ale, keď sa tam trepal osemdesiatdvaročný človek… Čo vám poviem.“

Ludovic sa na chvíľu zháčil, ale potom po rebríku vyliezol. Myslel na starého muža, ktorý svoje filmy miloval natoľko, že pre ne umrel. Vyšiel úplne nahor a pokračoval v nákupe. Za Listom z Kremľa na ukrytej poličke objavil čiernu škatuľu bez štítku. Naklonil sa a pomaly, aby udržal rovnováhu, ju vytiahol. Na prvý pohľad išlo o krátky film, keďže zaberal len časť kotúča. Maximálne desať, dvadsať minút. Pravdepodobne stratená snímka, jedinečný kus, ktorý jeho majiteľ nikdy neidentifikoval. Ludovic si škatuľu strčil pod pazuchu, zliezol dole a pridal ju na kôpku s deviatimi kultovými filmami, ktoré si už vybral. Anonymné kotúče ako tento boli korením každého premietania.

Keď sa otočil, snažil sa pôsobiť pokojne, ale krv mu vrela.

„Bohužiaľ, väčšina vašich filmov nemá veľmi veľkú cenu. Povedal by som, že ide o štandardnú zbierku. A okrem toho, cítite ten zápach?“

„Aký zápach?“

„Ocot. Filmy sú poškodené takzvaným octovým syndrómom. Čoskoro budú úplne nepoužiteľné.“

Mladý muž sa naklonil a zhlboka vdýchol.

„Ste si tým istý?“

„Úplne. Zbavím vás od týchto desiatich filmov. Povedzme tridsaťpäť eur za kus?“

„Päťdesiat.“

„Štyridsať.“

„Dobre…“

Ludovic vystavil šek na štyristo eur. Keď cúval od obrubníka, všimol si, ako pri dome parkuje auto s francúzskou poznávacou značkou.

Nepochybne ďalší zberateľ – už teraz.

Ludovic vyšiel zo svojej domácej projekčnej miestnosti a posadil sa s plechovkou piva na jedno z dvanástich kožených sedadiel v štýle päťdesiatych rokov, ktoré ukoristil, keď zatvárali miestne malé kino Rex. V pivnici si zariadil autentickú kinosálu, ktorej hovoril „vreckové kino“. Skladacie sedadlá, pódium, perleťové plátno, projektor Tri-Film Heurtier: skrátka všetko potrebné. Vo veku štyridsaťdva rokov mu už chýbala len priateľka, ktorú by mohol objať pri pozeraní Odviate vetrom v pôvodnom znení. Avšak doteraz mu tie hrozné zoznamky priviali len jednorazovky alebo prepadáky.

Boli takmer tri hodiny ráno. Presýtený obrazmi vojen a špiónov sa rozhodol filmový maratón ukončiť neoznačenou a nesmierne dobre zachovanou krátkou snímkou. Evidentne išlo o kópiu. Z takýchto filmov bez mena sa niekedy vykľuli skutočné poklady alebo, ak sa boh zmiloval, stratené kúsky známych filmárov ako Méliès, Welles či Chaplin. Jeho zberateľské ja o niečom takom neustále snívalo. Keď Ludovic odlepil pásku, aby film založil do projektora, všimol si, že na nej bolo napísané „50 obrázkov za sekundu.“ Nebolo to bežné, normálne na dosiahnutie ilúzie pohybu stačilo dvadsaťštyri obrázkov. Napriek tomu však rýchlosť závierky na svojom prístroji nastavil podľa odporúčania. Nemalo význam pozerať ho spomalene.

O niekoľko sekúnd biele plátno nahradil temný obraz bez názvu či titulkov. V pravom hornom rohu sa objavil biely krúžok. Ludovic si najskôr pomyslel, že ide o poškodenie samotnej pásky, ako sa často v prípade takých starých kotúčov stávalo.

Film začal.

Ludovic sa rozbehol hore schodmi a s rachotom spadol.

Ani pri zažatom svetle nič nevidel.

Bol úplne slepý.

( 2 ) Hlasné zvonenie vytrhlo Lucie Henebellovú z hlbokého spánku. Narovnala sa v kresle a natiahla sa za mobilným telefónom.

„Prosím…“

Chrapľavý hlas. Lucie sa pozrela na hodiny v izbe – 04:28 ráno. Na druhej strane spokojne spala jej dcéra Juliette s glukózovou infúziou v ruke.

Hlas na druhej strane linky sa triasol:

„Prosím. Kto je tam?“

Lucie si nervózne odhrnula z tváre dlhé pramene blonďavých vlasov. Konečne sa jej podarilo zaspať. Nemala náladu na žarty.

„Skôr by som ja mala pýtať, kto je tam? Kto ste? Viete, koľko je hodín?“

„Ludovic, Ludovic Sénéchal… Hovorím… Hovorím s Lucie?“

Lucie Henebellová potichu vyšla z izby na neónkami osvetlenú chodbu. Zazívala a potiahla si blúzku, aby vyzerala aspoň čiastočne upravene. Počula vzdialený plač bábätiek. Na pediatrii bolo ticho len snovou fantáziou.

Niekoľko sekúnd jej trvalo, kým si spomenula na človeka, ktorý jej volal. Ludovic Sénéchal. Dobrodružstvo z internetu, ktoré po niekoľkých týždňoch intenzívneho četovania skončilo sedem mesiacov po prvom rande v jednej z kaviarní v Lille z dôvodu „nezlučiteľnosti pováh.“

„Ludovic? Čo sa deje?“

Lucie počula buchnutie, akoby na druhej strane spadol pohár zo stola.

„Niekto po mňa musí prísť. Niekto…“

Neartikuloval, zjavne mal panický záchvat. Lucie ho naliehavo prosila, aby sa upokojil a hovoril pomaly.

„Neviem, čo sa stalo. Bol som vo svojom vreckovom kine. Počuj, Lucie, ja nič nevidím. Zasvietil som všetky svetlá, ale nič nevidím. Myslím… myslím, že som oslepol. Vytočil som náhodne číslo…“

To bol celý on. Pozerať filmy o štvrtej ráno. S dlaňou na krížoch Lucie prechádzala popred obrovské okno s výhľadom na rôzne budovy nemocnice v Lille. Z toho hrozného kresla ju bolel chrbát. Keď má človek tridsaťsedem rokov, jeho telo už niektoré veci tak ľahko nezvládne.

„Počkaj, zavolám ti sanitku.“

Možno si Ludovic o niečo udrel hlavu. Poranenie lebky alebo otras mozgu môžu spôsobiť takéto príznaky a môžu byť aj smrteľné.

„Zisti, či niekde nekrvácaš. Prehmataj si hlavu a oblíž si prsty. Lebku, nos a spánky. Ak áno, prilož si na to ľad a uterák. Záchranka ťa privezie do nemocnice kúsok odtiaľto, prídem tam za tebou. V žiadnom prípade si nelíhaj. Stále bývaš na tej istej adrese?“

„Áno, ponáhľaj sa, prosím.“

Zložila a rozbehla sa k príjmu na pohotovosti, odkiaľ poslali k Ludovicovi sanitku. Jej letná dovolenka sa rozhodne nezačínala dobre. Jej osemročnú dcéru práve zobrali do nemocnice s gastrickou virózou. Nuž, uprostred leta nemá každý toľko šťastia… Choroba chúďa dieťa úplne vyčerpala, dehydrovala ju ani nie za dvadsať hodín. Juliette nemohla nič prehltnúť, ani vodu. Lekári hovorili o niekoľkých dňoch v nemocnici a diéte. Úbohé dieťa nemohlo ísť do prvého letného tábora so svojou sestrou Clarou. Pre dvojičky bolo veľmi ťažké byť od seba.

Lucie sa oprela o obločný rám. Pozorovala otáčanie majáku sanitky, ktorá vychádzala z nemocnice a pomyslela si, že na policajnej stanici alebo vonku vo svete, na dovolenke alebo v práci má život pre ňu len to najhoršie.

( 3 ) O niekoľko hodín neskôr, dvesto kilometrov od Lille, si Martin Leclerc, šéf oddelenia násilnej trestnej činnosti, prezeral trojrozmerný obrázok ľudskej lebky na obrazovke Macu. Bolo na nej jasne vidieť mozog a rôzne zreteľné časti tváre: špičku nosa, povrch pravého oka, tragus ľavého ucha… Potom ukázal na zelenú oblasť v ľavom hornom spánkovom laloku.

„Takže to sa rozsvieti zakaždým, keď ti niečo poviem?“

Na hydraulickej stoličke sedel naklonený komisár Franck Sharko a na hlave mal helmu so stodvadsiatimi ôsmimi elektródami. Díval sa do stropu a nehýbal sa.

„To je Wernickeova oblasť, ktorá je prepojená s centrom, kde sa spracúva ľudská reč. Aj u teba aj u mňa sa vo chvíli, keď začujeme hlas, do tohto miesta vleje krv. Preto je zafarbené.“

„Pozoruhodné.“

„Nie ako to, že si sem prišiel,“ šepkal Sharko spod prilby. „Neviem, či si spomínaš, Martin, ale mali sme si vypiť u mňa doma. Pretože tu dostaneš akurát tak vodovú kávu.“

„Tvoj psychoterapeut nemal problém s tým, aby som prišiel na vaše sedenie. A sám si to navrhol. Tiež máš výpadky pamäti?“

Sharko si oprel veľké ruky o operadlá a jeho obrúčka cinkla o kov. Už týždne chodieval na tieto „udržiavacie“ sedenia a stále sa nenaučil uvoľniť sa.

„Čo sa deje?“

Šéf oddelenia násilnej trestnej činnosti si pomasíroval spánky, vyzeral unavený. Počas dvadsiatich rokov, čo títo dvaja muži pracovali spoločne, zažili spolu naozaj krušné chvíle. Na miestach ohavných trestných činov či v čase rodinných tragédií a zdravotných peripetií.

„Našli to pred dvoma dňami. V nejakej diere medzi Le Havre a Rouenom. Notre-Dame-de-Gravenchon – ak by si chcel vedieť presne. Telá zahrabané pri Seine, určite si to videl v telke.“

„Je tam stavenisko, kde chceli natiahnuť potrubie?“

„Presne. Médiá toho boli plné. Novinári už boli na mieste, pretože samotná stavba je problematická. Natrafili na päť tiel s rozpílenými lebkami. Šli tam vyšetrovatelia z Rouenu, ktorí spolupracujú s miestnymi policajtmi. Ich prokurátor chcel poslať aj forenzný tím, ale nakoniec to padlo na nás. Poviem ti úprimne, že ma to naštvalo. Je to odporné, takto na začiatku leta.“

„A Devoise?“

„Pridelený na vyšetrovanie citlivého prípadu, nemôžem ho stiahnuť. A Bertholet je na dovolenke.“

„A čo ja? Ja hádam nie som na dovolenke?“

Leclerc si narovnal úzku prúžkovanú kravatu. Päťdesiatnik, oblečený v čiernom obleku z konfekcie s vyleštenými topánkami, mal vyschnutú a unavenú tvár, slovom, vysokopostavený policajt v plnej kráse. Na čele sa mu perlili kvapôčky potu, ktoré si utieral vreckovkou.

„Si jediný, kto tu zostal. A oni majú ženy a deti… Dokelu, však vieš, ako to je.“

Doľahlo na nich ticho. Žena, deti… Lopty na pláži, smiech, ktorý prehlušuje hukot vĺn. Teraz to všetko bolo také vzdialené. Sharko sa otočil k obrazu, ktorý v reálnom čase monitoroval činnosť jeho mozgu, niečo vyše päťdesiatročného orgánu naplneného tieňmi. Pokývol bradou, aby Leclercovi naznačil, že sa má pozrieť. Napriek tomu, že nikto nepovedal ani slovo, zelená časť v spánkovom laloku svietila.

„Svieti preto, že ku mne práve v tejto chvíli prehovára…“

„Eugenie?“

Sharko prikývol. Leclerca zamrazilo. Keď videl, ako mozog komisára reagoval na reč, hoci nepočuli ani muchu, mal pocit, že do miestnosti vstúpil prízrak.

„Čo hovorí?“

„Chce, aby som jej, keď najbližšie pôjdem do obchodu, kúpil dresing a kandizované gaštany. Má strašne rada tie hnusné paorechy. Ospravedlň ma na chvíľu…“

Sharko zatvoril oči, pevne stisol pery. Eugenie videl a počul všade. Na sedadle spolujazdca vo svojom starom Renaulte. Večer, keď si líhal do postele. Keď sedel v tureckom sede a pozoroval miniatúrne vláčiky, ako sa preháňajú po koľajniciach. Pred dvomi rokmi sprevádzal Eugenie často černoch Willy, ktorý fajčil camelky a trávu. Bol odporný a neznesiteľný, pretože rozprával nahlas a rozhadzoval pri tom rukami. Vďaka liečbe tento rastafarián zmizol, ale dievčatko stále prichádzalo a odchádzalo, kedy sa mu zachcelo, odolné voči všetkému ako vírus.

Na obrazovke Macu pulzovala zelená oblasť mozgu ešte niekoľko sekúnd a potom sa postupne ustálila. Sharko otvoril oči. Na svojho nadriadeného sa pozeral s úsmevom na perách.

„Jedného dňa budeš musieť svojho vrchného komisára vyhodiť za to, aké reči tu vedie.“

„Svoje problémy si riešiš a v práci ti nikdy nebránili. Dokonca by som povedal, že si ešte lepší.“

„Dobre, ale skús to povedať Josselinovi. Furt sa mi díva na prsty. Mám pocit, že po mne ide.“

„Tak to je s novými šéfmi vždy. Chcú len upratovať a upratovať.“

Konečne spolu s neuroanatómom prišiel profesor Bertowski z psychiatrického oddelenia kliniky v Salpêtrière.

„Ideme na to, pán Sharko?“

„Pán Sharko“ – znelo to smiešne, pretože samotné „Sharko“ pripomínalo názov pokročilej formy svalovej atrofie: Charcotovej choroby. Akoby mal prsty vo všetkom nešťastí tohto sveta.

„Poďme…“

Bertowski si prelistoval spis, ktorý vždy nosil so sebou.

„Podľa toho, čo tu vidím, záchvaty paranoje do veľkej miery ustúpili. Zostali len malé náznaky nedôvery. Veľmi dobre. A čo vaše vidiny?“

„Vrátili sa, možno preto, že som celé dni zatvorený vo svojom byte. Neprejde deň bez toho, aby ma nenavštívila Eugenie. Väčšinou si len dve-tri minúty posedí, ale je nepríjemná. Ani vám neviem povedať, koľko kíl kandizovaných gaštanov ma donútila nakúpiť od nášho posledného sedenia.“

Kým Sharkovi skladali helmu, Leclerc sa stiahol do zadnej časti miestnosti.

„Ste v poslednej dobe vystresovaný?“ opýtal sa lekár.

„Najmä teplom.“

„Vaše povolanie veci neuľahčuje. Skrátime čas medzi sedeniami. Každé tri týždne sa mi zdá ako dobrý kompromis.“

Hlavu mu znehybnili dvomi bielymi popruhmi, neuroanatóm mu priložil k zátylku nástroj v tvare osmičky – cievku, ktorá viedla magnetické impulzy do jedného miesta encefalu, aby zasiahnuté neuróny zareagovali ako mikromagnety a preskupili sa. Transkraniálna magnetická stimulácia im umožňovala ovládať, či dokonca zbaviť pacienta schizofrenických halucinácií. Hlavným problémom bolo trafiť to správne miesto, pretože šlo o časť veľkú len niekoľko centimetrov a odchýlka jedného milimetra by mohla spôsobiť, že pacient začne mňaukať alebo neprestane po zvyšok svojho života odrapkávať abecedu od konca.

Sharko tam ležal, oči previazané páskou, a myslel len na jedno: nepohnúť sa. Jediným zvukom bolo chvenie magnetického pulzu vysielaného vo frekvencii jedného hertza. Necítil bolesť, ani len podráždenie, len číru úzkosť z vedomia, že pred desiatimi rokmi by ho liečili elektrošokmi.

Sedenie sa skončilo bez problémov. O dvanásťtisíc impulzov – alebo asi o dvadsať minút – neskôr sa Sharko s mierne stuhnutými svalmi postavil. Upravil si svoju bezchybnú košeľu a rukou si prešiel po nakrátko ostrihaných čiernych vlasoch. Potil sa. Ťažký nemocničný vzduch a jeho Zyprexou spôsobená mierna nadváha mu život v lete komplikovali. Na začiatku júla mala aj klimatizácia problém zregulovať pekelné vonkajšie teploty.

Poznačil si dátumy najbližších sedení, poďakoval sa psychiatrovi a odišiel.

Leclerca našiel pri automate na kávu na konci chodby. Šéf oddelenia násilnej trestnej činnosti mal chuť na cigaretu. Tých niekoľko minút pozorovania ho vyčerpalo.

„No, nebolo mi všetko jedno, keď som videl, ako sa ti hrajú s hlavou.“

„Sila zvyku. Je to ako u kaderníka, keď sedíš pod fénom kvôli trvalej.“

Sharko sa usmial a odpil si z plastikového pohára.

„No tak. Povedz mi o tom prípade.“

Muži pomaly kráčali.

„Nepekný pohľad. Päť tiel zakopaných dva metre pod zemou. Podľa predbežných informácií štyri z nich ohlodali červy, piate je v relatívne zachovalom stave. Všetkým piatim chýba vrch lebky, akoby bol odpílený.“

„A čo si tam o tom myslia?“

„Čo myslíš? Sú to policajti z malého mesta, kde je najväčším zločinom netriediť odpad. Telá tam museli byť týždne, ak nie mesiace. Sú z toho úplne vedľa a vyšetrovanie sa pravdepodobne skomplikuje. Možno využijú psychológov. Urob to, čo robíš zvyčajne, ani viac, ani menej. Zozbieraj informácie, porozprávaj sa s ľuďmi, s ktorými potrebuješ, a potom to doriešime v Nanterre. Dva-tri dni, maximum. Potom sa môžeš vrátiť ku svojim miniatúrnym vláčikom a iným veciam. A ja urobím to isté. Nechcem, aby sa to vlieklo, potrebujem dosť rýchlo odísť.“

„Ideš s Kathiou na dovolenku?“

Leclerc zovrel pery.

„Ešte neviem. To závisí od…“

„Od čoho?“

„Od niekoľkých vecí, do ktorých nikoho nič nie je.“

Sharko nenaliehal. Keď vyšli z dverí nemocnice, zrazila ich vlna páľavy. S rukami vo vreckách ľanového obleku sa vrchný komisár pozrel na dlhú budovu z bieleho kameňa, ktorej strecha sa ligotala na neúprosnom slnku. Bola to budova, ktorá sa mu po kancelárii stala za posledných niekoľko rokov druhým domovom.

„Mám trochu strach ísť znovu do terénu. Je to všetko také vzdialené…“

„Rýchlo si privykneš.“

Sharko chvíľu mlčal, zjavne zvažoval výhody a nevýhody, potom pokrčil plecami.

„A čo, ber to čert. Prečo nie? Keď budem sedieť na riti, zmením sa na fotelku. Povedz im, že tam prídem popoludní.“

( 4 )  Lucie práve na chodbe nemocnice Salengro dopíjala kávu, keď k nej pristúpil ošetrujúci lekár Ludovica Sénéchala. Bol vysoký a tmavý s jemnými črtami a peknými zubami, typ, ktorý by sa jej mohol za iných okolností veľmi páčiť. Na plášti, ktorý mu bol trochu veľký, si prečítala Dr. L. Tournelle.

„Takže?“

„Nemá žiadne zjavné zranenia, na základe ktorých by sme mohli predpokladať, že došlo k fyzickej traume. Oftamologické testy sú v norme. Mobilita očí, sietnica – všetko je v poriadku. Fotomotorické reflexy a reakcie zreničiek sú v norme. Napriek tomu Ludovic Sénéchal nič nevidí.“

„Tak čo mu potom je?“

„Urobíme ešte pár testov, konkrétne magnetickú rezonanciu, aby sme zistili, či náhodou nemá nádor na mozgu.“

„Môžete z nádoru oslepnúť?“

„Ak tlačí na zrakový nerv, tak áno.“

Lucie sťažka prehltla. Ludovic bol pre ňu len spomienkou, ale aj tak, strávili spolu sedem mesiacov.

„Dá sa to liečiť?“

„To závisí od jeho veľkosti, miesta, kde sa nachádza a toho, či je zhubný alebo nie. Skôr než urobíme skeny, vám nič neviem povedať. Môžete ísť za ním, ak chcete. Je to izba 208.“

Doktor jej potriasol rukou a rýchlo odkráčal. Lucie nemala silu vyjsť po schodoch, a tak radšej počkala na výťah. Tie dve prebdené noci, ktoré strávila uprostred sĺz a zvracania na pediatrickom oddelení z nej vysali posledné zvyšky energie. Mala šťastie, že ju prišla zastúpiť jej matka, aby sa mohla vyspať.

Jemne zaklopala na dvere a vstúpila do Ludovicovej izby. Ležal na posteli a pohľad upieral do stropu. Lucie pocítila hrču v hrdle. Vôbec sa nezmenil… Trošku mu zredli vlasy, samozrejme, stále mal však črty rozumného muža s okrúhlou mäkkou tvárou, ktoré ju vtedy na internete tak očarili.

„To som ja, Lucie…“

Otočil sa jej smerom. Jeho zreničky sa nepozerali na ňu, ale na stenu vedľa. Lucie striaslo a pošúchala si ruky. Ludovic sa pokúsil o úsmev.

„Môžeš ísť bližšie – nie je to nákazlivé.“

Lucie pristúpila k posteli a chytila ho za ruku.

„Bude to dobré.“

„Nie je to smiešne, že som vytočil tvoje číslo? Veď som sa mohol dovolať komukoľvek inému.“

„Je smiešne, že som bola tak blízko. Teraz som v nemocnici ako doma.“

Vysvetlila mu, čo sa stalo Juliette. Ludovic dvojičky poznal a ony si ho obľúbili. Lucie bola nervózna z myšlienok na to, čo hrozné rastie v hlave jej bývalého.

„Zistia, čo nie je v poriadku.“

„Hovorili ti aj o nádore?“

„Je to len hypotéza.“

„Nie je to nádor, Lucie. Môže za to ten film.“

„Aký film?“

„Ten s malým bielym krúžkom. Našiel som ho včera v jednej zbierke. Bol…“

Lucie si všimla, že v dlaniach pevne zviera posteľnú plachtu.

„Bol čudný.“

„V akom zmysle?“

„Dosť čudný na to, aby som oslepol. Kriste!“

Kričal. Triasol sa. Nahmatal Luciinu ruku.

„Som si istý, že jeho majiteľ ho hľadal v podkroví. Rozbil si hlavu, keď liezol po rebríku. Niečo sa muselo… Neviem, niečo ho prinútilo, aby vyliezol po tých strmých schodoch a pozrel si ho.“

Lucie videla, že je na pokraji zrútenia. Na blízkych, ani na priateľov sa nedokázala pozerať, keď boli takto rozrušení.

„Pozriem si ho, dobre?“

Rázne pokrútil hlavou.

„Nie, nie. Nechcem, aby si…“

„Čo? Oslepla? Vysvetli mi, prosím ťa, akoby som mohla oslepnúť z pohľadu na jednoduché obrázky premietané na plátno?“

Ticho.

„Kotúč zostal v projektore?“

Po chvíľke ticha sa Ludovic konečne vzdal.

„Áno. Musíš len urobiť niekoľko vecí, tak ako som ti to ukazoval. Pamätáš?“

„Áno… Myslím, že si ma to učil na Dotyku zla, nie?“

„Dotyk zla… Orson Welles…“

Bolestne si povzdychol. Slzy sa mu kotúľali po tvári. Prstom ukázal do prázdna.

„Moja peňaženka by mala byť na nočnom stolíku. Mám v nej nejaké vizitky. Vyber, prosím, tú s menom Claude Poignet. Reštauruje staré filmy. Zanes mu ten kotúč. Chcem, aby sa naň pozrel, dobre? Chcem vedieť, odkiaľ je. A zober aj inzerát – je na ňom adresa a číslo zberateľovho syna. Luca Szpilmana.“

„A čo s tým mám spraviť?“

„Zober to… zober to všetko. Chceš mi pomôcť? Tak mi pomôž, Lucie.“

Lucie si povzdychla. Otvorila peňaženku a vybrala vizitku a inzerát z novín.

„Dobre.“

Vyzeral pokojnejšie. Posadil sa, nohy spustil na podlahu.

„Okrem tohto, Lucie… Ako sa máš?“

„Stále rovnako. Stále priveľa vrážd a znásilnení. Na polícii sa ti nemôže stať, aby si nemal do čoho pichnúť.“

„Myslel som na teba, nie na prácu.“

„Ach, ja? Neviem…“

„Nechaj to tak. Porozprávame sa neskôr.“

Podal jej kľúče od domu a pevne jej stisol zápästie. Lucie striaslo, keď sa jej pozrel priamo do očí a jeho tvár bola len niekoľko centimetrov od jej tváre: „Dávaj si pozor na ten film.“

( 5 ) Popoludnie v Notre-Dame-de-Gravenchon… V mestečku stratenom v departmente Prímorská Seina. Obchodíky, pokoj a ticho, zeleň a lúky, kam až oko dovidí, za predpokladu, že sa díva správnym smerom. Keby sa totiž pozrelo na juhozápad, výhľad na Seinu ani nie kilometer odtiaľ zakrývalo akési oceľové plavidlo, z ktorého stúpalo k oblohe toľko sivastého dymu a prachu, že rieku takmer nebolo vidieť.

Sharko sa vydal cestou, ktorú mu opísal policajný poručík, s ktorým sa mal stretnúť na mieste. Napriek tomu, že telá odviezli už včera – trvalo im celý deň, kým ich vykopali bez toho, aby porušili miesto činu, čo bola skutočne práca hodná archeológov –, hlavný komisár pri riešení prípadov najradšej postupoval od začiatku. Tri hodiny cesty so slnkom pražiacim rovno do tváre ho poriadne unavilo, najmä preto, že už niekoľko rokov vôbec nešoféroval. Na tých niekoľko trás, ktorými chodil, využíval verejnú dopravu.

Dopravná značka. Odbočil a prešiel priemyselnou zónou Port-Jérôme so zatvorenými oknami a naplno pustenou klimatizáciou. Napriek tomu vzduch zákerne páchol, bol plný kovových pilín a kyseliny. Tu, uprostred prírody, si veľké ryby rozparcelovali impérium fosílnych palív a ropy. Total, Exxon, Mobil, Air Liquide. Komisár prešiel ešte pár kilometrov pomedzi magmu vysokých komínov a konečne sa dostal na pokojnejšie miesto, z ktorého sa čochvíľa mala stať priemyselná mesačná krajina. Zem sa prehýbala pod ťarchou nehybných buldozérov. Zaparkoval pri stavenisku, vystúpil z auta a rozopol si horný gombík na košeli. Dokelu aj so sakom – nechal ho na sedadle spolujazdca spolu so športovou taškou, v ktorej mal zbalené veci na noc. Natiahol si nohy, ktoré v kolenách zapraskali.

„Bože…“

Nasadil si slnečné okuliare, ktoré mali jednu časť rámu pripevnenú lepidlom a poobzeral sa po okolí. Seina napravo, pár kríčkov naľavo, priemyselný park vzadu. Nad tým všetkým sa vznášala atmosféra prázdnoty a opustenosti. Široko-ďaleko žiaden dom, len opustené cesty a zanedbané polia. Akoby tento kus zeme umrel po zásahu božieho ohňa.

Niekoľko metrov od neho stáli dvaja alebo traja muži v prilbách a zhovárali sa. Popri ich nohách sa ťahala až k rieke a ďalej niekoľko kilometrov okrová puklina. Končila pri žlto-čiernej páske celoštátnej polície, ktorá viala vo vetre. Vzduch voňal teplou zeminou a vlhkosťou.

Policajt si svojho čakajúceho kolegu z Rouenu – vďaka puzdru na pištoľ, ktoré mu viselo na opasku a na slnku sa lesklo ako maják – všimol hneď. Chlapík sa strácal v rifliach s nízkym pásom, čiernom tričku a starých plátenných topánkach. Tmavý, vysoký, štíhly, dvadsaťpäť, najviac dvadsaťšesť rokov. Rozprával sa s kameramanom a so ženou, ktorá vyzerala ako novinárka. Sharko si okuliare založil na hlavu a vytiahol svoj preukaz.

„Lucas Poirier?“

„Vy ste komisár, ten profiler z Paríža? Teší ma.“

Trvalo by veľmi dlho, kým by mu vysvetlil v čom spočíva jeho práca a že v skutočnosti s vytváraním profilu zločincov nemá veľa spoločného.

„Volajte ma Sharko. Alebo Shark. Žiadne mená a hodnosti.“

„Je mi ľúto, komisár, ale nemôžem.“

Novinárka pristúpila bližšie.

„Komisár Sharko, informovali nás o vašej návšteve a…“

„Budete to považovať za neslušné, ale berte si svojho kameramana a zmiznite.“

Nepríjemne sa na ňu zadíval. Neznášal novinárov. Žena ustúpila o niekoľko krokov, ale napriek tomu požiadala kameramana, aby natočil pár záberov. Určite sa im z toho podarí zostrihať kratučkú správu s množstvom dlhých snímok, v ktorej zdôraznia, že na vyšetrovaní prípadu sa podieľa skutočný profiler. Bude to senzácia.

Sharko sa obrátil k Poirierovi.

„Neviete náhodou, či mi rezervovali izbu v hoteli? Kto to má u vás na starosti?“

„Uff… Neviem. Určite…“

„Chcel by som veľkú izbu s vaňou.“

Poirier prikývol ako väčšina ľudí, od ktorých Sharko niečo chcel. Komisár sa opäť poobzeral okolo seba.

„Dobre, nestrácajme čas. Vysvetlíte mi to?“

Mladý poručík vypil takmer celý obsah malej plastovej fľaše, ktorú držal v ruke a ukázal na stavbu Algeco z prefabrikátu za sebou.

„Stavať začali minulý mesiac. Budujú potrubie, ktorým budú posielať rôzne chemikálie z továrne v Gonfreville hentam do rafinérie Exxonu. Takých tridsať kilometrov podzemného potrubia. Zostáva im už len nejakých päťsto alebo šesťsto metrov, ale keď narazili na tamto, stavebné práce zastavili. Aby som to povedal jemne, nie sú z toho šťastní.“

V diaľke sa hore-dole prechádzal muž v kravate – pravdepodobne stavbyvedúci – s mobilným telefónom prilepeným k uchu. Takýto objav bolo tým posledným, čo by si prial. Napriek tomu, že za to nemohol, sa musel tento úbožiak zodpovedať finančnému oddeleniu.

Sharko si utrel pot z čela vreckovkou. Pod pazuchami sa mu urobili veľké kruhy. Poirier sa vybral k miestu činu.

„Tamto ich našli robotníci. Päť tiel zakopaných dva metre pod zemou. Lyžica buldozéra ich veľmi nepoškodila – šofér prestal kopať v momente, keď si všimol ľudské rameno.“

Sharko prešiel popod policajnú pásku a presunul sa k okraju hlbokého zákopu. Otočil sa a pokrčil nos. Poirier stál vedľa a nos si zaboril do trička.

„Áno, ešte stále to dosť smrdí. Boli namočené v bahne a teplo tomu len pridalo. Verte mi, chlapci z forenzného a lekár boli určite nadšení.“

Komisár zadržal dych a preskúmal dno jamy.

„Komu patrili telá? Mužom, ženám, deťom? Koľko asi mali rokov?“

„Všetci muži – forenzný antropológ vám ukáže správu. Štyria z nich rozštvrtení. Vlhkosť podložia a blízkosť Seiny pravdepodobne urýchlila rozklad. Prakticky šlo o kostry. Samozrejme, s kusmi zahnívajúceho mäsa, tekutín, takže…“

„A piaty?“

Poirier nervózne stlačil fľašu s vodou. Pod tričkom bol úplne premočený. Z čela mu kvapkal pot, pokožka vylučovala centilitre vody a soli.

„Tiež muž, celkom zachované telo. Samozrejme, relatívne. Telá nad ním a pod ním vytvorili izoláciu.“

„Neboli telá v niečom zabalené?“

„Nie. Nemali ani oblečenie. Boli nahí. Telo v lepšom stave bolo… mal hlboké škrabance po celom tele. Na rukách, hrudníku. Kriste, videl som to na vlastné oči… Bol ako olúpaný pomaranč. To si ani neviete predstaviť.“

Ale vedel. Povzdychol si. Prípad vyzeral zložito. Mal sa stať ďalším zo spisov, odloženým s toľkými inými, z ktorých z času na čas v Nanterre utrú prach. Natiahol ruku smerom k poručíkovi.

„Pomôžte mi, idem dole.“

Detektív mu vyhovel. Sharko mal pocit, že tento mladý muž počas svojho krátkeho pôsobenia na polícii už videl dosť. Vstúpil do močiara, z ktorého sa zdravý o niekoľko rokov už nedostane. Rovnakou cestou, zvažujúcou sa k rokline, ktorá nedovoľovala vrátiť sa späť, kráčali všetci policajti. Pretože táto svinská robota vás zožerie, strávi a rozloží do posledného kúska.

Komisár sa pustil Poirierovej ruky a ocitol sa na dne jamy. Chrbtom dlane si očistil špinu z košele. Páchlo to tam ako v márnici, slnko zmizlo a zatuchnutý vzduch zostal nehybne dusivý. Policajt si čupol a nabral si do dlane trochu hliny. Bola preosiata, akoby nechceli prísť ani o najmenší dôkaz: úlomok z kosti, chrupavky, kukly hmyzu. Forenzné oddelenie sa ku svojej práci postavilo so všetkou poctivosťou. Sharko sa postavil a pozrel sa nahor na okrové špinavé steny. Vykopať dva metre na pochovanie tiel vyžadovalo kus námahy. Puntičkár…

„Môj šéf spomínal rozpolené lebky.“

Poirier sa naklonil. Na čele sa mu zaperlil pot a jedna z kvapiek dopadla na dno zákopu.

„Áno a dozvedeli sa to aj novinári a urobili z toho titulky v bulvári. Hovoria o sériovom vrahovi a neviem čo. Šialenstvo. Nenašli sme vrchnú časť lebiek. Tie skrátka zmizli.“

„A čo mozog?“

„V lebkách nezostalo nič. Len hlina. Lekár na tom stále pracuje. Zdá sa, že mozog a oči sa po smrti rozkladajú ako prvé. Takže zatiaľ nič nevieme.“

Vyplazil jazyk a nalial si naň poslednú kvapku vody z fľašky.

„Svinské teplo!“

Nervózny mladík plast v ruke rozpučil.

„Počúvajte, komisár, čo keby sme sa odtiaľto pobrali? Som tu už dve hodiny a rád by som sa nadýchol nejakého čerstvého vzduchu. Môžeme sa porozprávať cestou – aj tak s vami musím ísť.“

Sharko sa ešte raz okolo seba poobzeral. Nateraz tam nebolo čo objavovať. Fotky miesta činu, detaily a satelitné zábery, ak nejaké existujú, mu určite povedia viac.

„Bolo na telách ešte niečo zvláštne? Mali vytrhané zuby?“

Ticho. Mladý muž prekvapene prikývol.

„Máte pravdu. Nemali zuby a ruky mali tiež odseknuté. Ako ste…?“

„Všetci piati?“

„Myslím, že áno. Ale ospravedlňte ma…“

Poirier zmizol zo Sharkovho zorného poľa. Nepochybne mal ťažký deň. Komisár sa pomaly prechádzal popri stene zákopu. V diaľke videl tých dvoch chumajov z televízie, ktorí ho pravdepodobne natáčali. Diskrétne sa presunuli k svojej dodávke. Policajt sám hľadel na prázdny priestor. Predstavoval si tie telá, všetkých päť, naukladaných na sebe… Jedno z nich bolo ohlodané – prečo? Dostalo sa mu osobitnej pozornosti? Pred smrťou alebo po nej? Na pery sa mu tisli všetky otázky súvisiace s miestom činu. Poznali sa obete medzi sebou? Poznali vraha? Umreli naraz? Za akých okolností?

Sharko znovu pocítil jemné šteklenie v žalúdku, ktoré v ňom nový prípad vždy vyvolával. Bola to tá najvzrušujúcejšia stránka veci. Páchlo to tam smrťou, výfukovým plynom z buldozérov a vlhkosťou, ale napriek tomu sa pristihol pri tom, že sa mu ten hnusný zápach páči. Istý čas sa adrenalínu a tieňov stránil. Keď už nepočítal, koľkokrát sa vrátil domov uprostred noci a našiel uplakanú Suzanne v klbku, ako spí na gauči.

Svoj predchádzajúci život nenávidel rovnako intenzívne, ako mu chýbal.

Obďaleč zbadal stavebný rebrík opretý o stenu a ľahko po ňom vyliezol nahor. Asi tridsať metrov od zákopu sa tiahla čierna cesta – po nej šiel nepochybne vrah či vrahovia, keď šli zahrabať telá. Rouenská polícia už určite začala vyšetrovať ľudí v okolí a pre istotu vypočula aj personál z továrne. No vzhľadom na odľahlú polohu to pravdepodobne nikam neviedlo.

Na brehu Seiny sedel Lucas Poirier s mobilom pri hlave. Volal asi manželke, že to vyzerá tak, že sa v noci vráti neskoro. Onedlho jej už ani nebude telefonovať a jeho neprítomnosť doma sa stane súčasťou jeho práce. A o niekoľko rokov neskôr si konečne uvedomí, že tá práca je v skutočnosti lekciou života osamelého vlka sprevádzaného démonmi, lekciou popíjania pri starom umastenom bare a prehĺtania zatrpknutosti až do absolútneho vyčerpania. Sharko mu pohybom ruky naznačil, že odchádzajú. Detektív z Rouenu zložil a potom sa k nemu rozbehol.

„Tak ako ste vedeli o tých zuboch?“

„Vízia. Nezabúdajte, že som profiler.“

„Nežartujte so mnou, komisár…“

Sharko sa na neho úprimne usmial. Mal rád naivitu mladých policajtov. Bola dôkazom, že v nich je ešte niečo čisté, jas, ktorý u veteránov nikdy neuvidíte.

„Vrah svoje obete vyzliekol, vybral si bahnistý, mokrý terén v blízkosti vody, aby sa urýchlil rozklad tiel. Napriek tomu, že tento pozemok je izolovaný a nevhodný pre stavby, mal strach, že ich niekto nájde, preto ich zakopal tak hlboko. Nebol to žiadny amatér, preto nemohol riskovať, že telá niekto identifikuje. Dnes už špecialisti vezmú odtlačky prstov aj z múmie. Vrah to vedel, a preto zašiel až do takýchto brutálností. Bez zubov a rúk budú tieto telá anonymné.“

„Nie celkom. Máme ich DNA.“

„DNA, áno… Môžeme veriť aj tomu, ak chcete.“

Nastúpili do auta. Sharko naštartoval a vycúval.

„Komu mám zavolať kvôli tej hotelovej izbe? Viem, že sa opakujem, ale chcel by som veľkú izbu s vaňou.“

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

( 7 )

( 8 )

( 9 )

( 10 )

( 11 )

( 12 )

( 13 )

( 14 )

( 15 )

( 16 )

( 17 )

( 18 )

( 19 )

( 20 )

( 21 )

( 22 )

( 23 )

( 24 )

( 25 )

( 26 )

( 27 )

( 28 )

( 29 )

( 30 )

( 31 )

( 32 )

( 33 )

( 34 )

( 35 )

( 36 )

( 37 )

( 38 )

( 39 )

( 40 )

( 41 )

( 42 )

( 43 )

( 44 )

( 45 )

( 46 )

( 47 )

( 48 )

( 49 )

( 50 )

( 51 )

( 52 )

( 53 )

( 54 )

( 55 )

( 56 )

( 57 )

( 58 )

( 59 )

( 60 )

( 61 )