Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Penelope Ward: Láska online

Vydání první

Copyright © 2018. Love online by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2330. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Love online vydaného v roce 2018

Český překlad © 2020 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Model: Eddy Putter, Touche Models Amsterdam

Cover Photographer: Nicole Langholz

Cover Design: Letitia Hasser, RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1286-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1287-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Penelope Ward

LÁSKA

ONLINE

1. kapitola

Ryder

Napít se. Přikývnout. Usmát se. A zas dokola.

Umění předstírat, že mi není u prdele, co všichni ti falešní lidi vykládají, jsem vypiloval k dokonalosti.

Tahle blondýna se vážně snažila, aby vzbudila dojem, že má zájem o mě, a pak se samozřejmě musela pochlubit, že byla nedávno na konkurzu ve studiu Warner Brothers. V tu chvíli jsem ji přestal vnímat.

Myslel jsem jenom na to, jak bude skvělé, až se konečně dostanu do postele a půjdu spát – sám, ne s řečenou blondýnou. Ani s nikým jiným v tomhle pokoji.

Zatřepotala na mě řasami. „No nic, tak až si budeš chtít poslechnout moje demo, moc by mě zajímal tvůj názor…“

A je to tady. Všechny tyhle rozhovory vždycky končí stejně – žádostí o laskavost.

„Jo, jasně. Pošli to mojí asistentce Alexe.“

Nemám asistentku.

Jméno Alexa používám, protože mi to připomíná tu mluvící aplikaci.

„Omluvíš mě?“ zeptal jsem se a protáhl se kolem ní.

Jestli chcete, abych se na vaše projekty nikdy nepodíval, stačí k tomu jedna jediná věc – požádat o to během rozhovoru, který se měl týkat něčeho úplně jiného.

Lidi jsou neskutečně drzí.

Na první pohled si všichni nejspíš myslí, že vedu dokonalý život, že mi svět leží u nohou, že jsem pohledný chlap s hromadou peněz, který pořádá ty nejlepší večírky v Beverly Hills, a ženy mi padají k nohám, kamkoli se hnu.

Jsem synem jednoho z nejslavnějších hollywoodských producentů, a tak si všechny tyhle začínající hvězdičky myslí, že pro ně představuju přímou linku ke Sterlingu McNamarovi.

Nejspíš to vypadá, jako bych měl všechno, co bych si mohl přát, protože bydlím sám v domě za deset milionů dolarů, za jehož prosklenými stěnami se rozprostírá výhled na hory. Lidé si však neuvědomují, jak dokáže unavit, že ve vás nikdo nevidí toho, kým jste, jenom to, co vlastníte, nebo jakými konexemi se můžete ohánět. Neskutečně to unavuje. A upřímně se v poslední době vážně nudím – nudí mě život. Když před vámi všechno přistane na stříbrném podnosu, není za čím se hnát, ani na co se těšit.

Ne že bych si necenil všeho, čeho se mi kdy dostalo. Mám skvělou práci v otcově studiu. Tátu miluju a obdivuju, jak tvrdě dřel, aby to dotáhl tam, kde je. Zároveň mi to však občas připadá jako prokletí, stín, z kterého nedokážu vystoupit. A často uvažuju, jestli by mi nebylo líp někde daleko, bez příležitostí, které se přede mě samy vrhají. Jestli bych se neměl odstěhovat a začít od nuly. Nemohl bych to však tátovi udělat. Odjakživa předpokládá, že jednoho dne nastoupím na jeho místo. K tomu vždycky směřoval. Na tom taky zakládá všechna svá obchodní rozhodnutí – aby mi zajistil místo a připravil mě na den, kdy nakonec odstoupí. Jsem jeho jediné dítě.

Taky je pro mě těžké si představit, že bych se té příležitosti sám vzdal, proto jsem se s tímhle scénářem ztotožnil.

Můj dům páchl alkoholem a kolínskou. Rozhlédl jsem se po asi padesátce lidí, kteří se shromáždili v mém obýváku, především šlo o polonahé ženy a muže, kteří se s nimi chtěli vyspat.

Co je to za lidi?

Ze všech přítomných jsem znal jménem možná tak tři. Všichni ostatní přišli kvůli chlastu zdarma, a než večírek skončí, polovina z nich se bude zlitá pod obraz povalovat u bazénu nebo odpadne v obýváku, dokud je moje hospodyně Lorena nevykopne s pomocí – a teď dobře poslouchejte – kravského zvonce.

Není nic vtipnějšího než z pohodlí postele poslouchat, jak vyzvání na ten krám a španělsky řve na poslední hosty: „¡Larguense de mi casa!“

Lorena je neskutečně vtipná a je jí ukradené, co si o ní lidi myslí. Je droboučká, ale nechtějte jí zkřížit cestu. Pracuje tu sice coby hospodyně, ale ve skutečnosti se stará o celý dům. Svoji roli bere velmi vážně. A já si moc cením toho, jak o něj pečuje.

Vyšel jsem z přelidněného obývacího pokoje. Chtěl jsem si dojít pro pivo, které skladuju v ledničce, a ne v baru. Místo toho jsem ale kuchyň minul a zamířil rovnou do ložnice.

Zabouchnul jsem za sebou dveře a vydechl úlevou. Zvuky večírku teď zněly tlumeně, sotva slyšitelně.

Ticho a klid.

Tohle.

Přesně tohle jsem potřeboval.

Ani náhodou se tam už dneska nevrátím.

Dostalo se to do bodu, kdy mě ležet na posteli a o samotě si ho vyhonit lákalo víc než sex se skutečnou ženou. Protože moje ruka mě nevyužívá – nic ode mě nechce. A klidně můžu potom odpadnout. Mohl jsem mít kteroukoli z těch žen tam venku, a právě proto jsem neměl zájem ani o jednu.

Dneska jsem nejvíc ze všeho chtěl vypadnout, abych mohl jít spát. V poslední době mám potíže se spaním. Pořád se mi hlavou honí myšlenky na Mallory, nedokážu se uvolnit. Dneska se proto nesmím nechat unést pocitem viny.

A tak jsem si uvědomil, že budu potřebovat trochu pomoct.

Večírek, který se odehrával v mém domě, mi byl ukradený. Zamkl jsem dveře a popadl notebook.

Opřel jsem se o polštáře, otevřel si oblíbenou pornostránku a projel nabídku v menu. Na monitoru mi naskočila reklamní okna s obřími penisy.

Tak na co mám dneska náladu?

Maminy.

Blondýny.

Asiatky.

Orál.

Anál.

Nic z toho mě nelákalo.

Ve spodní části stránky byl uvedený výběr cam girls. Tuhle možnost jsem doteď vždycky zavrhl. Představa, že bych soutěžil s ostatními muži o živý rozhovor s holkou, mě nikdy nelákala. Jsem raději, když se mnou objekt mého pornografického zájmu nemluví. Existují efektivnější cesty, jak si užít.

Není nic, co by jakákoli z těch holek před kamerou mohla udělat, co jsem už neviděl v nějakém předchozím videu, které ze mě navíc nevytahovalo prachy za to, abych viděl milimetr její bradavky. Určitě ovšem existují osamělí chlápci, kteří se do něčeho takového klidně nechají zatáhnout, protože touží po troše pozornosti, byť falešné.

Ne, díky.

Už jsem se chystal vrátit do sekce, v které obvykle vyhledávám, když moji pozornost upoutal záběr na jednu z těch cam girls. Na náhledovém obrázku byla zachycená, jak hraje na housle.

Housle.

Zasmál jsem se.

Dělá si srandu?

Že bych narazil na ženskou verzi Yo-Yo My světa pornografie?

Montana Lane. Tak se jmenovala.

Housle. A to už jsem si myslel, že jsem viděl všechno. Kdybych si chtěl poslechnout trochu muziky, zašel bych si na koncert – ne na pornostránku. Navíc dávám přednost sexu s ženou, která není napnutá jak struna.

Hodně špatný vtip, nemohl jsem si však pomoct.

Vzbudila ovšem moji zvědavost. A tak jsem udělal to, co by udělal každý znuděný chlap, který se chce vyhnout baráku plnému lidí. Klikl jsem na to.

Slavná poslední slova před smrtí.

Uviděl jsem ji, naživo, v reálném čase. Na rozdíl od náhledového obrázku teď žádné housle neměla.

Zasmál jsem se sám sobě. Tomu říkám klamavá reklama!

Místo toho byla plně oblečená a… zpívala. Teda, plně oblečená byl v tomhle případě hodně relativní pojem, protože prsa jí skoro vypadávala ze světle růžového tílka, bradavky jí jako dva broky nadzvedávaly látku. Byla však zakrytá.

Zavřel jsem oči a chvíli poslouchal její představení.

Její hlas.

Měla nádherný hlas – chraplavý a čistý. Hypnotický. Píseň mi byla povědomá, a když jsem si uvědomil, co zpívá, ztuhl jsem.

Zpívala „Blue Skies“ od Willieho Nelsona.

To snad ne.

Rozbušilo se mi srdce. Tuhle písničku mi zpívávala máma, když jsem byl malý. Před několika lety zemřela na vzácný druh rakoviny. Zpívala mi ji i krátce před smrtí. Nikdy by mě ani nenapadlo, že bych se s mámou takhle spojil na stránce nějaké cam girl. Tak jako tak to jinak nešlo – teď už bych to nedokázal vypnout.

Montana se do toho úplně ponořila. Zavřela oči, aby se mohla soustředit na všechny ty vysoké tóny. A výsledek byl dokonalý.

Uplynulo několik minut, během nichž jsem naslouchal jejímu hebkému, krásnému hlasu. Uklidňoval mě tak, jak to v poslední době dokázalo jen máloco. Bylo to zvláštní, ale připadalo mi, jako by tu máma byla se mnou. (Ačkoli jsem fakt doufal, že máma odešla, než jsem si začal honit.)

Montana Lane byla přirozeně krásná tak, jak většina žen tady v Los Angeles není. Neměla na sobě ani kapku make-upu, a přesto se její pleť zdála na kameře bez chybičky. Bylo poznat, že ani její prsa nejsou umělá. Při každém pohybu jí přirozeně poskakovala. A hnědá barva jejích vlasů taky nepocházela z lahvičky – byla tlumená, jako písek. A měla je dlouhé – skoro do pasu – a načechrané jako hipíci v šedesátých letech.

Skoro to působilo, jako by se sem propadla z jiné doby. Štíhlé paže měla opálené. Byla skoro až vyhublá, prsa však měla velká a plná. A ty její oči. Měly světlounce zelenou barvu a z monitoru skoro zářily. Jako bych mohl vidět přímo skrz ně – a taky jsem se o to pokusil. Zatraceně. Ta náhledová fotka s houslemi ji ani zdaleka nevystihovala. Tahle holka je nádherná.

Když přestala zpívat, na monitoru se jeden po druhém začaly objevovat komentáře:

LordByron114: Paráda!

Špion86: Tvůj hlas je stejně nádherný jako ty.

FranJeNej10: Jsi úplná bohyně, Montano.

Většina z nich byla uctivá. Některé ovšem ne.

Rocky99: Bravo. A teď nám ukaž kozy.

Ukaž nám kozy?

„Vyser si, debile,“ ucedil jsem na monitor.

Ta holka právě zpívala z celého srdce, a tenhle chlap po ní chtěl, aby ukázala prsa? Pravda, proto sem většina těch chlapů přišla – možná že i já – zároveň mi to ale připadalo zatraceně neuctivý.

Na téhle stránce se za vše platilo. Uživatelé posílali Montaně žetony, za něž žádali různé věci. Na spodní části stránky byl uvedený ceník: Padesát žetonů a zazpívá. Sto žetonů a svleče si vršek. Dvě stě žetonů a svleče si kalhotky. Tři sta žetonů a bude masturbovat před kamerou.

Sakra.

Jenom z té představy mi penis ztvrdl.

Pět set za soukromý „chat“ ve dvou. Jasně. Vsadím se, že si při tom budou hodně povídat.

Moc jsem se jí chtěl zeptat, proč si vybrala zrovna tuhle starou písničku. Nedalo mi to spát.

Dívat se na ni bylo zdarma, ale pokud jsem se jí chtěl ozvat, musel jsem se zaregistrovat.

Zadal jsem svůj e-mail a vybral si uživatelské jméno BůhFilmu90 jako odkaz na filmařské kořeny a rok narození. Pak jsem začal psát.

BůhFilmu90: Proč sis vybrala zrovna „Blue Skies“?

Montana právě odpovídala na otázku jinému muži, radila mu, jak má uspokojit svou ženu. Netušil jsem, jestli si mojí otázky vůbec všimla. Zůstala pohřbená v pohybujícím se okně pod hromadou otázek dalších lidí.

Kdybych jí zaplatil, určitě by si mě všimla. No jasně. Prachy vládnou světu, Rydere. Chvíli mi trvalo, než jsem si zvykl na to, jak to celé funguje. Kdykoli jí někdo daroval žetony, ozvalo se cinknutí a na monitoru naskočilo upozornění.

Přihlásil jsem se do pokladny a koupil sto žetonů. No co? Nejsem žádný hazardní hráč, tak tohle byla taková moje verze hazardu.

Poslal jsem jí dvacku a znovu se jí zeptal:

BůhFilmu90: Proč jsi zpívala „Blue Skies“?

Stočila pohled a vypadalo to, že čte komentáře, než se zadívala přímo do kamery – na mě. „Ahoj, Bože Filmu.“

Napjal jsem se. Polkl jsem a cítil, jak mi začíná hořet obličej. No, tak tohle bylo fakt divný. Sledovat ji, jak se dívá přímo na mě a mluví se mnou přes kameru, bylo jako dávka drogy. Okamžitě jsem chtěl víc, a přitom jsem to teprve ochutnal. Stačilo, aby mě pozdravila. V tu chvíli, soudě podle mojí reakce, jsem zčásti pochopil, že existuje velmi vysoká pravděpodobnost, že si na tomhle pocitu vybuduju závislost… že si vybuduju závislost na ní.

„To je skvělá otázka. Proč jsem si vybrala zrovna tuhle píseň?“ Zavřela oči, jako by se potřebovala na odpověď soustředit, a pak pronesla: „Z té písně mě vždycky mrazí. Dodává mi pocit neskutečného optimismu. Její slova… jsou jednoduchá, a přesto vyjadřují, jak může být život skvělý, když je člověk zamilovaný. Všechno je najednou jasnější, zářivější, přestože žijete pořád v tom samém světě, který se zdál šedivý, než jste našli svou spřízněnou duši. Život je otázkou perspektivy. Zažila jsem jak modrou, tak šedou oblohu. Tato píseň mi ale dodává naději, že jednoho dne obloha znovu zmodrá.“

Ta odpověď se mi zatraceně líbila.

Ještě dlouho poté, co se přesunula k otázce někoho dalšího, jsem upřeně zíral na její rty.

A od toho večera jsem na ní byl závislý.

2. kapitola

Ryder

Posadil jsem se ke stolu na zahrádce restaurace The Ivy. Jako obvykle byla ulice plná paparazzi.

Přestože tenhle podnik vždycky přetékal lidmi, které znám nebo se jim chci vyhnout, vždycky mi připomínal dětství. Rodiče mě sem brávali ještě jako malého kluka. Raději sedávali uvnitř než na terase. Starožitnosti a barvou natřený nábytek v restauraci mi odjakživa připomínaly mámu, protože měla ráda podobný styl. Máma si tu vždycky objednávala kukuřičnou polévku, a tak to taky dělávám, kdykoli The Ivy navštívím. Mámin duch se mě očividně v poslední době drží jak klíště.

Dneska jsem se posadil na terasu, obklopený typickým bílým plaňkovým plotem, a čekal jsem na kamaráda Benjamina, jinak známého jako Benny. Vyrůstali jsme spolu, naši otcové byli jeden čas obchodními partnery. Bennyho táta je už v důchodu, avšak také doufal, že syna zaučí k práci ve studiu. Benny však neměl o výrobu filmů zájem. Místo toho si ve Venice Beach otevřel obchod s marihuanou. Benny vždycky říká, že „všechny problémy se dají řešit trávou“, a užívá si života. Občas si přeju, abych míval jeho odvahu – abych jednoho dne dokázal říct: „Kašlu na to.“

Benny konečně dorazil. Poškrábal se v dlouhém vousu a posadil se naproti mně.

„Vypadáš děsně,“ prohlásil.

„Vůbec jsem nespal.“

Otevřel menu. „O co jde?“

„O nic důležitýho.“

„Přece víš, že se mnou můžeš mluvit o čemkoli, ne? To, že to po tobě zopakuju, neznamená, že tě neposlouchám.“

Benny má zvláštní zvyk – dělává to už od dětství. Občas si pro sebe tiše zopakuje to, co mu člověk, s kterým mluví, právě řekl, než mu odpoví. Víte, jak si ve filmech občas nějaký špatný herec tiše šeptá, co říkají jeho herečtí kolegové? Vždycky mi to připomínalo Bennyho.

Rozhodl jsem se, že se mu přiznám: „V poslední době myslím na Mallory.“

Benny si tiše zopakoval, co jsem mu právě řekl – V poslední době myslím na Mallory.

„Já vím,“ odpověděl. „Slyšel jsem o tom.“

Slyšel o tom? Zamračil jsem se. „Co jsi slyšel?“

„Bude se vdávat. O tom tu mluvíš, ne?“

Připadalo mi, jako by se mi do hrudi zabořil nůž. Byl jsem zmatený. Řekl vdávat, že jo?

„Vdávat?“

„Jo. Myslel jsem, že právě to tě tak rozhodilo. Viděl jsem to na jejím Facebooku. Zveřejnila fotku svojí ruky s prstenem a…“ Jako by si z mého výrazu uvědomil, že mi ta novinka přivodila úplný šok. „A sakra. Ty o tom nevíš.“

Najednou mě přešla chuť k jídlu. „Ne.“ Zadíval jsem se do dálky. „Nevěděl jsem to.“

S bývalou přítelkyní Mallory jsme byli spolu čtyři roky. Přestože jsme se rozešli před dvěma lety, nedokázal jsem na ni zapomenout. Už před časem si mě na sociálních sítích zablokovala, takže její příspěvky nevidím. To, že si mě zablokovala, bylo poslední kapkou v destrukci našeho bouřlivého, avšak vášnivého vztahu.

Věděl jsem, že se vídá s někým jiným. Jenom jsem netušil, že je to tak vážné.

Benny na mě zíral. „Není ti nic, kamaráde?“

Namluvil jsem si, že jsem se s tím rozchodem smířil. Teď to bylo však poprvé, kdy jsem si skutečně uvědomil, že jsem v sobě pořád nesl naději, že se jednoho dne k sobě vrátíme. Bylo to poprvé, kdy jsem skutečně pochopil, že se to nikdy nestane. Připadalo mi to určitým způsobem jako smrt, taková, kterou jsem si potřeboval projít, abych se přes ni dokázal přenést.

Hruď se mi svírala. „Ne. Jsem v pohodě.“ Když se k nám vrátil číšník, objednal jsem si: „Mohl byste mi donést dalšího Macallana?“

Muž přikývl a došel mi pro drink.

Benny si odlomil kousek chleba a nacpal si ho do pusy. „Snad ti to nebude vadit, ale navrhl jsem Sheře, s kterou se vídám, ať se k nám přidá na oběd i se svojí kamarádkou.“

Povytáhl jsem obočí. „S kamarádkou?“ To mohlo znamenat jediné.

„Jo. Chce tě poznat. Není to herečka. Pochybuju, že po tobě bude chtít nějaké laskavosti. Upřímně řečeno se s tebou nejspíš chce vyspat, aby mohla lidem vykládat, že ojela Rydera McNamaru.“

„Paráda.“

Když jsem se znovu zadíval do dálky, třískl rukou o stůl, až příbory poskočily.

Kristepane.

„Pořád tě štve to s Mallory? Do hajzlu s ní! Zapomeň na ni. Odkopla tě. Jsou to už dva roky. Chodí s nějakým… nickou. Kašli už na ni.“

Nedivil jsem se, že se mi Benny snaží vecpat do hlavy kus rozumu. Neví, co přesně se mezi mnou a Mal semlelo – proč jsem vzal na sebe většinu viny za to, k čemu mezi námi došlo, přestože to byla ona, kdo náš vztah ukončil. Nikdy jsem nechtěl nikomu říct celou pravdu. Kdyby ji Benny znal, možná by se k tomu stavěl jinak.

Číšník mi přinesl whisky a já ji do sebe obrátil.

Přišly k nám dvě dívky.

Vysoká zrzka zamávala. „Ahoj. Promiň, že jdeme pozdě.“

Benny jí položil ruku kolem pasu. „Rydere, tohle je Shera. A tohle je její kamarádka – jak že jsi říkala, že se jmenuješ?“

Odpověděla mu, oči však nespouštěla ze mě. „Ainsley.“

Ainsley.

Když na mě začal třetí Macallan účinkovat, najednou jsem měl chuť se zničit.

Ainsley, myslím, že dneska se ti poštěstí.

Domů jsem se večer vrátil s pocitem, že potřebuju sprchu.

Skončil jsem v Ainsleyině bytě a ze vzteku jsem si s ní zašukal, zatímco jsem si představoval, že je to Mallory. Měla stejné černé vlasy, takže to byla hračka. Jsem ubožák. Litoval jsem toho, ale už to nešlo vzít zpátky.

Jí to ovšem nijak nevadilo. Oba jsme se udělali a celá se usmívala. A pak jsem, jako obvykle, chtěl okamžitě vyrazit domů. Zašukat si a zdrhnout mi nikdy nepřipadalo správné, ale sex byl skvělý jenom v tu chvíli. Když bylo po všem, jediné, co jsem chtěl, bylo vypadnout.

Naštěstí ode mě ta holka nic nečekala, tak jsem ani nemusel nic předstírat. Snadno dovnitř, snadno ven. Přesto čím jsem starší, tím ubožejší mi to připadá. V osmadvaceti už začínám chtít víc než rychlý šuk. Jen jsem asi zatím nenašel tu pravou.

Mám obrovskou sprchu. Spíš je to jedna velká koupelna se složitou skleněnou mozaikou, která mění barvy v závislosti na míře horka. Tuhle místnost mám v domě ze všech nejradši.

Zatímco po mně stékala voda, znovu jsem uvažoval nad tou jobovkou, kterou si pro mě nachystal Benny. Před očima se mi jako zrychlený film odehrál celý náš vztah s Mallory. A pak mi z oka stekla slza.

Zatraceně.

Během rozchodu i během všeho, k čemu došlo před ním, jsem ani jednou nebrečel – doteď. Po pravdě jsem si nedokázal vybavit, kdy jsem naposledy brečel – nejspíš na mámině pohřbu. Pravda, byla to jenom jedna slza, ale i tak to bylo víc než dost.

Promnul jsem si obličej a odpřisáhl si, že těch slz víc nebude – že tohle je konec mého pocitu viny, konec uvažování nad tím, co se stalo s Mallory. Bylo nutné to ukončit. Potřeboval jsem jít dál stejně, jako ona potřebovala začít znovu. Zasloužila si to. Měl bych to už hodit za hlavu.

Vypnul jsem vodu a dlouze vydechl, než jsem se začal sušit.

Jenom v ručníku jsem si lehl na postel a zvedl notebook. Po břiše mi stékaly pramínky vody.

Namlouval jsem si, že se na tu stránku s cam girl nevrátím. Přesto mi prsty klikly na klávesnici a já se ocitl znovu v chatovací místnosti Montany Lane. Sám sobě jsem se vymluvil na to, že chci jenom vidět, co právě dělá.

Byla tam, stejně usměvavá jako předtím. Absolutně jsem nechápal, jak může sedět v tom pokoji, mluvit se všemi těmi lidmi a tvářit se, že jí to není ukradené. Měla ty muže omotané kolem prstu. Přistihl jsem se, že se na ni usmívám, a doslova si vrazil facku.

Ložnice za Montanou byla vždycky plná spousty věcí, kolem se povalovaly různé předměty. Dneska jsem si za ní všiml houslí, peříčkového boa a několika dild. Na zdi visela bílá vánoční světélka a nebesa tvořila průsvitné látka. Seděla na posteli se zkříženýma nohama. Prsa jí při každém pohybu poskakovala.

Neustále se ozývalo cinkání, jak žetony od mužů padaly do hrnce.

30 žetonů: James450 chce, aby Montana Lane ukázala prsa.

Všichni do toho šli společně, snažili se shromáždit dost peněz, aby si sundala triko. Cinkání žetonů nepřestávalo.

Cink cink. Cink cink. Cink cink.

Netrvalo dlouho a tu kouzelnou částku dali dohromady.

Byla právě uprostřed rozhovoru, když si všimla, že byla meta dosažena. Montana si přetáhla triko přes hlavu a odhalila nádherná přirozená prsa. Udělala to tak nenuceně, jako by to dělala už stokrát.

Pro mě to ale nebylo posté. Bylo to poprvé, co jsem ji viděl do pasu nahou. Kristepane. Hodilo by se varování. Ztěžka jsem polkl. Na její úžasné tělo jsem nebyl připravený. Měla prsa, jaká jsem ještě nikdy neviděl, tak plná – lehce pokleslá, ale ne povislá. Bradavky měla středně růžové, velikosti půldolaru. Ta holka byla ztělesněním přirozené krásy.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1. kapitola

2. kapitola