Linda Castillo

V moci zla

Originální název: Among the Wicked

Vydáno u Minotaur Books, New York 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2016 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martinʼs Press, LLC. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9269-1 (epub)

ISBN 978-80-243-9270-7 (mobi)

Mým čtenářům

PODĚKOVÁNÍ

Jednou z nejlepších součástí spisovatelského řemesla je příležitost osobně se setkat s čtenáři. V rámci knižního turné procestuji každé léto ohijskou zemi amišů a další štace. Ráda bych při této příležitosti poděkovala všem těm báječným knihovníkům, knihkupcům a dalším, kteří mi to umožňují: Jimu Gillovi z Dover Public Library; Dawn Grovesové z Masillon Public Library; Jodie Hawkinsové ze Stark County District Library, lake Community a Perry Sippo Branches; Pam DeFinové z Cuyahoga County Public Library, Berea Branch; Holly Caminové z Medina County District Library; Sharon Kellyové Rothové z Books & Co. v ohijském Daytonu; Barbaře Petersové z Poisoned Pen v arizonském Scottsdaleu; Jill Minerové ze Saturn Books v michiganském Gaylordu; Robin Agnewové z Aunt Agatha’s v michiganském Ann Arboru; Johnu Kwiatkowskimu z Murder by the Book v texaském Houstonu; dále všem skvělým členům spolku Dover Rotary Club (i za ty skvělé křty u vás!); a samozřejmě nemohu opomenout zábavného moderátora Boba Scanlona z WJER Radio v Doveru a všechna ta báječná rána ve Williams Furniture. Vřelé díky za to, že mě a mé knihy podporujete, že je každá akce tak vydařená, že se mnou trávíte čas a vyprávíte mi nejrůznější historky. Díky vám je to všechno nesmírně příjemné.

Jsem také zavázaná skvělým a oddaným profesionálům z Minotaur Books: Charlesi Spicerovi, Sally Richardsonové, Andrewu Martinovi, Jennifer Enderlinové, Sarah Melnykové, Jeanne-Marie Hudsonové, Kerry Nordlingové, Paulu Hochmanovi, Kelley Raglandové, Martě Fickeové, April Osbornové, Davidu Rotsteinovi a Melisse Hastingsové. Díky vám všem za to, co děláte, abyste knihám vdechli život. (A za to, že v New Yorku se mám pokaždé tak skvěle!)

A ráda bych vyjádřila vděčnost své přítelkyni a agentce Nancy Yostové. Děkuju ti za všechno!

Blaze muži, který nestojí na cestě hříšných.

– Bible, žalm 1:1

PROLOG

Čekala do tří ráno. Pokoušela se usnout, ale marně. Místo toho se pět hodin převracela pod přikrývkou navlhlou potem, bušilo jí srdce a hlavou se jí honilo, co všechno by se mohlo zvrtnout. Nakonec už nedokázala zůstat ležet ani o minutu déle. Odhrnula přikrývku, vstala a svlékla si noční košili.

Vkleče vytáhla z úkrytu pod postelí poskládané oblečení. Spodky. Modré džíny. Svetr. Ponožky. Zateplené rukavice. Vlněnou čepici. Nashromáždit těch pár prostých nezbytností jí trvalo celé týdny, už dvakrát musela útěk odložit. Poprvé v životě kradla. Lhala lidem, které měla ráda. Ale nakonec přece jen získala dostatečnou zásobu zimního oblečení. Teď se děj vůle Boží.

Oblékla se potmě, celá roztřesená, do kapsy strčila rukavice. Zaposlouchala se, jestli není vzhůru ještě někdo, slyšela však jen vlastní dech a šelestění, jak se bavlněná látka třela o její holou kůži. Ráda by měla impregnované zimní boty, nejlépe pohorky, ale nemohla si je dovolit a ukrást si je netroufla. Bude si muset vystačit se zateplenými holínkami.

Když byla kompletně oblečená, vytáhla zpod matrace mobilní telefon. Až dosud byl vypnutý. Ordnung totiž mobilní telefony přísně zakazoval. Kdyby ho u ní někdo našel, stihl by ji za takový prohřešek rychlý a bolestivý trest. Snad zůstala baterie nabitá aspoň tolik, aby to stačilo na jediný hovor, který potřebuje uskutečnit.

Strčila telefon do zadní kapsy džínů a jen v ponožkách se kradla ke dveřím z pokoje. Když se otevřely bez jediného vrznutí, usmála se. Neuvěřitelné, co udělá s panty trocha sádla. Nezapomínala, že k dopadení vede většinou právě přehlédnutí nějakého malého detailu. Nebo když člověk důvěřuje nesprávným lidem.

To se jí stát nemohlo. Nedůvěřovala nikomu. Už hodně dlouho. Někdy nevěřila dokonce ani sama sobě.

Útěk plánovala celé týdny. Snad tisíckrát prošla všechny podrobnosti. Představila si stovku věcí, které by se mohly zvrtnout, a připravila se na ně. A představovala si úspěch. Ani na vteřinu nezapomínala, co by to znamenalo. A právě to ji pohánělo kupředu, ačkoli bylo všechno ostatní ztraceno.

Svoboda.

Tiše se vyplížila na chodbu. Troje dveře do tří pokojů. Právě zde by ji mohli nejsnáze odhalit. V chodbě bez oken vládla neproniknutelná tma, na tu však byla připravená. Během uplynulých týdnů si pečlivě vrývala do paměti každý centimetr, znala cestu jako své boty. Tři kroky a ocitla se u schodů. Položila ruku na zábradlí, ucítila tvrdé a hladké dřevo. Věděla, že se nesmí dotknout stěny, aby nechtíc neshodila některý z obrazů. S nastraženými smysly opatrně sestupovala po schodech, čtvrtý překročila – ten vrzal.

Dole se opět zastavila a zaposlouchala se, slyšela však jen bzučení plynové lednice v kuchyni a tikání hodin nad sporákem. Cítila, jak se jí třesou kolena. Ruce měla neohrabané, dlaně zpocené a vlhké. Jenže strach si nemohla dovolit. Strach rozptyluje a člověk pak snadno udělá chybu. Dobrý Bože, hlavně to tentokrát nepokazit. Pokusila se uklidnit – hluboký nádech a tichý dlouhý výdech –, ale marně. Hrůza ji pronásledovala jako temná bestie, cítila v zátylku její horký dech.

Před sebou spatřila sotva zřetelný obdélník kuchyňských dveří. Nikde žádná mihotavá záře zapálené petrolejky. V tuto hodinu všichni spí. Do obývacího pokoje napravo pronikalo oknem kalné světlo. Tříčtvrteční měsíc představoval další detail, který důkladně promyslela. Zato nepočítala s mrakem, jenž ho zahalil. Ani to ji však nemohlo zastavit.

Pohybovala se po dřevěné podlaze tiše jako duch. Přes kuchyni, kde ji záblo linoleum do nohou i přes dvoje ponožky, až do předsíně. Tady bylo chladněji. Žádné vytápění. Pod vchodovými dveřmi táhlo. Na věšáku měla pověšený kabát. Ne dost teplý, ale bude muset stačit. Vedle rohožky měla postavené holínky, nechala je tu po vykydání stáje. Ještě stále byly cítit koňskou mrvou. Vklouzla nohama do bot. Natáhla si kabát. Zapnula ho roztřesenými prsty. Z kapes vyndala rukavice a navlékla si je. Začínala se pod kabátem potit. Dýchala mělce a krátce. Když natáhla ruku ke klice, strach jako by se jí vysmíval a našeptával jí, že to nezvládne. Pak se dveře otevřely, opět bezhlesně. Tentokrát se neusmála.

Venku hustě sněžilo. Krátké rozčarování, měla to čekat. Na chvíli ji přemohla úzkost, že po ní zůstanou stopy. Když však scházela po schodech z verandy, uvědomila si, že chumelí a stopy záhy zapadají. A zhoršená viditelnost představovala výhodu. Kdyby se náhodou někdo probudil a podíval se z okna, neuvidí ji. Další dar od Boha.

Když se neohrabaně rozběhla v holínkách přes dvůr, z hrdla se jí vydral hysterický smích. Sníh tlumil zvuky kroků. Dech se před ní srážel v páru. Vločky ji bodaly do tváří jako ostré zobáčky. Proběhla kolem kůlny, shýbla se pod šňůrou na prádlo. Jen stěží rozeznala obrys stodoly, která stála nějakých dvacet metrů nalevo. Upamatovala se, že se má vyhnout koním, aby nezačali ržát v očekávání krmení, a zahnula doprava. Kolem sloupku označujícího začátek zahrady. Kolem starého javoru.

Dostala se až k ohradě, zdolala ji s obratností gymnastky a přistála rovnýma nohama na druhé straně. Přes bílý sněhový závoj už na ni volal les. Když se rozběhla přes pastvinu, zaplavil ji pronikavý pocit osvobození. Pod nohama jí křupaly trsy zmrzlé trávy. Vítr ji šlehal do tváře, pokoušel se z ní servat kabát a čepici. Zmrzlé vločky ji bodaly do očí. Věděla však přesně, kde najde ústí cesty vedoucí přes les. Tou stezkou chodila zvěř a ona ji už celé týdny rozšiřovala a mýtila. Dobře, že ti hajzlové nehlídali, co dělá o volných odpoledních…

Les ji spolkl, přijal ji do sebe. Vítr ji pronásledoval ještě několik metrů, než se stáhl, protože nedokázal proniknout tak hluboko mezi stromy. Všude kolem vládlo nadpozemské ticho až na slabé šelestění snášejících se vloček. Po sto metrech obešla spadlý kmen, který byl moc těžký na to, aby ho během příprav odtáhla z cesty. Posléze se vyhnula nízké větvi.

Zastavila se na mýtině, předklonila se a opřela ruce o kolena. Jen na minutu, než popadne dech. Má čas. Stačí uběhnout ještě tři kilometry. Kolem rybníka, který leží před ní. U posedu pak zatočit doprava. Odtamtud další kilometr a půl na silnici. Ale nejnebezpečnější část plánu už má za sebou.

Opojení sílilo. Opět se zasmála, zázračný zvuk v té bílé tmě. „Dokázala jsem to,“ funěla. „Dokázala jsem to. Dokázala.“

Napřímila se, utřela si nos, z něhož jí teklo, a ohlédla se. Když viděla, že stezka za ní je prázdná, projela jí další vlna úlevy.

„Doběhla jsem vás,“ zašeptala. „Svině jedny.“

Rozběhla se po stezce, našla si pohodlné tempo. Sníh ji zábl na tvářích a oči jí slzely, sotva to však vnímala. Kolem se míhaly stromy. Nadšení ji pohánělo vpřed. Už byla tak blízko, že cítila sladkou vůni svobody. Nový život. Budoucnost.

Doběhla k rybníku, zasněžené bílé pláni po pravé straně. V těch místech vedla cesta zhruba padesát metrů rovnoběžně s břehem. Sníh se na ledu třpytil jako diamanty. Za rybníkem čekal další les. Svaly protestovaly, pálilo ji na plicích, přesto zrychlila. Jedna noha, druhá noha. Rychleji. Ať si to třeba bolí!

Když před sebou zahlédla šlápotu, ztuhla. Prudce oddechovala a ohromeně na ni zírala. Nemohla tomu uvěřit. V hlavě jí zvonilo na poplach. Hrůza jí opět dýchla do zátylku.

To není možné, pomyslela si.

Sledovala pohledem další stopy doleva k lesu. Ještě je ani nezasypal sníh. Jsou čerstvé. Jenže co by tu kdo dělal uprostřed noci? Ale ještě než se jí ta otázka zformovala v hlavě, přihlásila se odpověď. Následoval okamžitý příval adrenalinu.

Horečně přemítala, co dál. Pokračovat po stezce, zrychlit a utéct jim. Opustit stezku a prchnout do lesa, ztratit se mezi stromy. Nebo se pustit přes rybník a pak se ukrýt v lese na druhé straně. Uvědomovala si však, jak je poslední varianta nebezpečná. Dnes v noci sice mrzlo, až praštělo, v posledním týdnu se však vyšplhaly nejvyšší teploty k deseti nad nulou. Led by nemusel být dost pevný. Vtom se z lesa vynořila postava a postavila se na stezku před ní. Bílý přízrak s tmavými otvory místo očí. Klobouk a plátěný kabát obalený sněhem. A pak ho poznala. Snad se jí mělo ulevit, srdce však odmítalo zpomalit a nohy se dál třásly.

„Strašně jsi mě vyděsil!“ zavolala na něj. Známý veselý úšklebek. „Promiň.“

„Co tu děláš?“

„Nemohl jsem spát.“ Uhnul pohledem. „Nechtěl jsem tě nechat odejít bez rozloučení.“ Krok blíž.

Instinkt ji hlasitě nabádal udržovat bezpečnou vzdálenost. Neposlechla. Od něj mi nic nehrozí, uklidňovala se. Jsem jenom nesmyslně podezíravá. „Ozvala bych se, říkala jsem ti to.“

„Oba víme, že se to nestane.“

Chtěla protestovat, ale nebyl čas. Snažila se ignorovat nepříjemný pocit, který ji svíral ve spárech, a důvěřovat, přestože se tolikrát zklamala. V těch známých očích však spatřila něco, co tam dříve nebylo.

„Musím jít,“ zašeptala. „Promiň.“

„Miluju tě.“ Další krok. Už by na ni dosáhl. Příliš blízko. „Neodcházej, prosím tě.“

Záblesk odhodlání. Bodnutí lítosti. Otočila se, seskočila ze břehu a rozběhla se plnou rychlostí přes rybník.

„Počkej!“

Neodvažovala se zpomalit. Po několika metrech uklouzla a tvrdě přistála na břiše. Sníh se jí dostal do obličeje, do úst. Led po tom nárazu zasténal. Vyskočila. Uběhla padesát metrů. Máchala rukama, nohy jí podkluzovaly. Ohlédla se, ale nikoho za sebou nespatřila. Kam se poděl? Běžela dál, o něco pomaleji. Led jí vrzal pod nohama.

Ještě kousek a bude uprostřed.

V tu chvíli ledem zavibrovalo děsivé rup! Na boty jí vyšplíchla voda. Sníh se jí pod nohama změnil v břečku. Došlo jí, že udělala chybu. Další krok a led praskl. Díra spolkla nejprve její chodila, vzápětí ji stáhla dolů celou. Šok. Chlad, který spaloval jako oheň. Rozpřáhla ruce, opřela se dlaněmi o led, setrvačnost ji však táhla níž, do mrazivé černé tmy. Voda se jí zavřela nad hlavou. Zima jí vyrvala dech z plic.

Tma, panika, podvodní ticho. Instinktivně kopala nohama, máchala rukama. Byla dobrá plavkyně, loni v létě přeplavala rybník nejméně desetkrát. Podařilo se jí dostat hlavou nad vodu. Jediný nádech. Příliš se jí však svíral hrudník. Pod ní se rozprostíral bezedný chlad.

Vyprskla vodu, natáhla se po rozeklaném okraji ledu, chytila se ho rukama v rukavicích a pokusila se z vody vytáhnout. Dostala ven jen ramena. Pak se led, kterého se držela, ulomil a ona se znovu potopila. Boty měla plné vody. Pravým chodidlem si skopla levou holínku. Jedna noha bosá. Tělo třesoucí se zimou. Ještě stále by se mohla zachránit…

Prudce kopla nohama, opět se chytila ledu a pokusila se vytáhnout tělo z vody. Led se znovu ulomil a poslal ji zpátky. Ne, pomyslela si. Ne! Další zoufalý pokus. Tentokrát led vydržel. Z hrdla se jí vydral výkřik, pokoušela se vytáhnout nahoru, kabát však nasákl vodou a stahoval ji zpátky. Neměla sílu dostat se ven.

„Ne…“ Chtěla vykřiknout, připomínalo to však tiché kotěcí mňouknutí.

Poprvé ji napadlo, že teď už se jí promyšlený plán nepodaří uskutečnit. Představa selhání ji rozzuřila. Po všech těch přípravách, nadějích a promýšlení, poté co obstarala každou podrobnost, se utopí v tomhle zatraceném smradlavém rybníce jako nějaké tupé zvíře, které se zatoulalo na tenký led.

„Ne!“ Chtěla do ledu uhodit pěstí, ale sotva zvedla paži. Natáhla se a chytila se zmrzlého okraje. Celá se třásla, zuby jí neovladatelně drkotaly. Síla ji opouštěla ohromující rychlostí.

V chumelenici zahlédla postavu. Někdo stál tak dvacet metrů od ní. Pozoroval ji. Pokusila se promluvit, její rty se však odmítly pohnout. Zvedla ruku, zmrzlý pařát proti noční obloze. Nemohla uvěřit, že její život skončí právě takhle. Po všem, co prodělala. Už byla tak blízko. A teď se nikdo nikdy nedozví…

Zmáhalo ji vyčerpání, lákalo ji na místo, kde je teplo, ticho a útěcha. Bylo by tak snadné pustit se a vzdát to. Utnout celou tu noční můru jednou pro vždy.

Prsty jí uklouzly. Obličej se potopil pod hladinu. Voda se jí dostala do úst. Do nosu. Sevřela ji křeč. Slábla s každou vteřinou. Podařilo se jí vynořit hlavu, kašlala a prskala, v ústech pachuť bahna. Zadívala se na onu postavu, která náhle nepředstavovala ohrožení, ale jedinou šanci na přežití.

„Pomoc,“ zašeptala.

Ten člověk se položil na břicho. Po zasněženém povrchu se k ní posunovala větev. „Chyť se,“ vyzval ji. „Chyť se a pevně se drž.“

Vzplála v ní naděje. Plamínek, který se nechce dát sfouknout ani uprostřed vánice. Natáhla se po větvi rukama, které jako by jí ani nepatřily. Necítila je, přesto se prsty v rukavicích sevřely kolem větve.

Když ji začal tahat ven, dřel ji led i přes kabát. Zpočátku se pod její vahou lámal dál, nakonec se však dostala ven. Zavřela oči a držela se větve. A náhle ležela celá na ledu a v rukou stále svírala větev, nedokázala ji pustit. Celá se třásla. Mráz se jí zahryzával do těla jako zuby nějakého kanibala. Vlasy jí začínaly namrzat, lepily se jí k tvářím jako pruhy látky.

Zachytila pohyb, kroky ve sněhu. Vzápětí ji popadl a táhl ke břehu. Když otevřela oči, spatřila černé kostry stromů na pozadí noční oblohy. V podpaží ji držely silné ruce.

Zvedla oči k obloze. Dolů se snášel sníh. Její chodidla zanechávala rýhy ve sněhu. A ji napadlo: Jak uteču bez jedné boty?

KAPITOLA 1

Na konci ledna přichází soumrak v severovýchodním Ohiu brzy a bez ohlášení. Ještě není ani pět odpoledne a les na severní straně Hogpath Road už ožívá stíny. Sedím za volantem svého erárního exploreru a poslouchám téměř neexistující provoz policejní vysílačky. Jindy se mi to nestává, ale dnes se nemůžu dočkat, až mi skončí směna. Na poli vlevo proměnil sníh posekané kukuřičné stvoly v armádu sněhových kostlivců. Je to první sníh v dosud mírné sezoně, vzhledem k tlakové níži, která se k nám valí z Kanady, se ale situace brzy změní. Do rána budeme mít já a mé malé policejní oddělení plné ruce práce s hromadou autonehod. Snad nedojde k žádné závažné. Jmenuji se Kate Burkholderová a jsem náčelnicí policie ohijského Painters Millu, města o pouhých 5 300 obyvatelích, z nichž polovinu tvoří amišové. Včetně mé vlastní rodiny. Já sama opustila stádo v osmnácti a nebylo to vůbec snadné, protože do té doby jsem jiný než prostý amišský život neznala. Po tragickém prvním roce, kdy jsem žila sama v blízkém Columbusu, jsem složila srovnávací zkoušky a našla si nezvyklou brigádu: zvedala jsem telefony na policejní stanici. Večery jsem trávila na místní veřejné univerzitě a nakonec jsem získala titul diplomovaného specialisty v trestním právu. O rok později jsem absolvovala policejní akademii a stala se hlídkovou policistkou. Během následujících šesti let jsem se propracovala až na vyšetřovatele v oddělení vražd, a to jako nejmladší žena na této pozici vůbec.

Když mi o dva roky později zemřela mamm, vrátila jsem se do Painters Millu, ke své minulosti a odcizené amišské rodině. Náčelník tamní policie odešel krátce předtím do penze a městská rada i starosta – odvolávající se na mé zkušenosti u policejního sboru a znalost amišské kultury – mi nabídli jeho pozici. Hledali někoho, kdo by překlenul kulturní propast mezi amiši a neamiši, která přímo ovlivňovala místní hospodářství. Už nějakou dobu mě to táhlo zpátky domů a po týdnech sebezpytování jsem místo náčelnice přijala a nikdy nelitovala.

Většina amišů mi prohřešky mládí odpustila. Sice jsem teď Englischer, ale když se usměju nebo zamávám, obvykle mi gesto oplatí. Žije zde však i několik swartzentruberských rodin a těch, které striktně dodržují starý řád, a tito amišové se mnou odmítají mluvit. Když je pozdravím – i kdyby to bylo mým rodným jazykem, pennsilfaanisch deitsch –, odvrátí se nebo předstírají, že neslyšeli. Neberu si to osobně. Vnímám tento aspekt svého návratu do rodného hnízda jako něco, co chce čas.

S mou rodinou to na začátku nebylo o moc jiné. V prvních týdnech se mnou sestra a bratr sotva promluvili. V souladu s anabaptistickou doktrínou mě amišové coby hříšnici exkomunikovali. Ani dnes si se sourozenci nejsme tak blízcí jako kdysi a možná už to výjimečné pouto, které nás spojovalo jako děti, nikdy nenajdeme. Ale děláme pokroky. Sourozenci mě zvou na návštěvu a na společné obědy. Doufám, že v tom budeme pokračovat.

Těším se na dnešní večer – na klidnou večeři na farmě, kde žiju se svým přítelem Johnem Tomasettim. I on pracuje u policejního sboru – jako agent ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování. Miluju ho a vím jistě, že je to oboustranné. Jako každý pár jsme na společné cestě museli překonat nejeden zádrhel, vesměs zapříčiněný naší minulostí – oba jsme poněkud poznamenaní. Ale John je to nejlepší, co mě kdy potkalo, a když si představuji budoucnost, jsem ráda, že v ní má své místo.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

KAPITOLA 1